Държавен вестник, бр. 83, 2016 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  83
давността е изключена. Техните извършите-
ли могат да бъдат съдени при условията на 
чл. 7 КЗПЧОС – налаганото наказание не 
може да бъде по-тежко от това, което е било 
предвидено за съответното престъпление в 
момента на осъществяването му (КЗПЧОС е 
ратифицирана от България на 31 юли 1992 г. 
и е в сила от 7 септември 1992 г.). Това оз-
начава, че престъпленията, извършени по 
време на познатите в обществото като „въз-
родителен процес“ и „голямата екскурзия“, 
и престъпленията, извършени в „лагерите 
за политически неблагонадеждни лица“, не 
могат да попаднат в обхвата, например, на 
престъплението „геноцид“ така, както то е 
уредено в НК. 
Деянията, към които препраща чл. 79, 
ал. 2, т. 2 НК, са били инкриминирани и 
по време на тяхното извършване, но не и с 
характеристиките на престъпления против чо-
вечеството. Според националното наказателно 
законодателство те и днес не са престъпления 
против човечеството и следователно за тях би 
трябвало да са приложими предвидените в НК 
давностни срокове. Това разбиране е в пълно 
съответствие и с Конвенцията за неприлагане 
на давност по отношение на военните престъ-
пления и престъпленията срещу човечеството. 
Тя визира конкретни престъпни деяния, които 
не включват деянията с признаците, очертани 
в чл. 79, ал. 2, т. 2 НК.
Като престъпни посегателства, засягащи 
правата на личността, тези деяния не попадат в 
обхвата на съставите на престъпления против 
човечеството както по силата на посочените 
конвенции, така и по националното наказа-
телно право. Именно защото не са установени 
като престъпления против човечеството в НК, 
породената от тях наказателна отговорност не 
би могла да бъде поставена извън действието 
на наказателната погасителна давност, без 
да влезе в противоречие в крайна сметка с 
принципа на правовата държава, прокламиран 
в чл. 4 от Конституцията.
Не е възможно това противоречие да бъде 
преодоляно и с позоваването на чл. 7 от Рим-
ския статут с твърдението, че съдържащата се 
в него норма е интегрирана във вътрешното 
наказателно законодателство съгласно чл. 5, 
ал. 4 от Конституцията.
Видно от стенографските протоколи от пле-
нарните заседания на НС, при приемането на 
оспорените в искането норми (Стенографски 
протоколи от заседанията на 43-то Народно 
събрание на първо и второ четене на зако-
нопроекта – осемдесет и осмо заседание, 25 
юни 2015 г. – първо четене; сто и двадесето 
заседание, 17 септември 2015 г. – второ четене) 
законодателят при формулирането им се е 
ръководил от решимостта на международната 
общност при създаването и подписването на 
Римския статут, така както тя е намерила израз 
в преамбюла на същия – да се противостои 
по един категоричен начин на най-тежките 
престъпления, които създават безпокойство 
за цялата международна общност, и да се ан-
гажират държавите, подписали Статута, да се 
предприемат мерки и на национално равнище, 
за да бъде сложен край на безнаказаността 
на извършителите на тези престъпления и 
така да допринесат за предотвратяването им.
Стремежът на жертвите на жестоки посега-
телства върху правата на човека по време на 
репресивните режими да бъдат наказателно 
преследвани извършителите на тези престъ-
пления, дори и при изтекла давност според 
действащите закони, е житейски разбираем 
и оправдан.
Въпреки това, ако на тези евентуални 
извършители не бъдат предоставени права 
както на всеки обвиняем в един справедлив 
процес, върховенството на правото е под въ-
прос и демократичните устои на обществото 
са застрашени.
Ако осъждането е лишено от справедливост 
и ако истината бъде разрушена от предубежде-
нието и пропагандата, демократичните основи 
на обществото биха се оказали неустойчиви. 
Накратко, демокрациите няма да са сигурни 
без систематично и грижливо прилагане на 
правните правила, за да се гарантира, че 
справедливостта е постигната на основата на 
върховенството на правото.
Правосъдието на прехода не е крайна цел, 
то е много повече средство за постигане на 
целта – върховенството на правото. Именно 
върховенството на правото е това, което съз-
дава усещането за морал и справедливост. То 
променя и подхода в правосъдието – акцен-
тът се премества от санкционирането върху 
превенцията, недопускането да се случи това 
отново. Върховенството на правото следва да 
бъде разбирано по един широк начин, така че 
да обхване не само ефективното правосъдие, 
но и гаранциите за основните права, като 
справедлив процес, равенство пред закона, 
забрана за дискриминация, недопускане на 
обратното действие на закон, който утежнява 
наказателната отговорност, законоустанове-
ност на престъплението.
В правовата държава търсенето на спра-
ведливост не би трябвало да ни отвежда 
другаде освен до върховенството на правото. 
Наказателните закони трябва да съобразяват 
също и възприетите от обществото морални 
принципи, но те се създават, за да регулират 
реално съществуващи обществени отношения, 
а не като символичен акт на една закъсняла, 
поради което – и непостижима справедливост.
Съгласно чл. 5, ал. 4 от Конституцията, 
така както е изтълкуван от Конституционния 
съд в Решение № 7 от 1992 г., за да бъдат 
включени във вътрешното наказателно законо-
дателство деянията, обявени за престъпни от 
международните договори, трябва признаците 
на престъпните им състави и наказанията за 
всяко престъпление да бъдат установени с