Държавен вестник, бр. 65, 2018 г., стр. 36

СТР.  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  65
ституцията. Здравият разум трудно може да 
приеме, че решението на Конституционния 
съд, най-високопоставения блюстител на 
правата и законните интереси на граждани­
те, вместо върху непредубеден, обективен и 
точен анализ по същество на съдържанието 
на многостранния международен договор се е 
основало главно върху превода на един правен 
термин, установен на два чужди езика.
Общественият дебат по повод ратифика­
цията на Конвенцията за противодействие и 
предотвратяване на насилието над жените и 
домашното насилие се разви като нечестен, 
манипулативен политически проект за привли­
чане на електорат на фона на показна защита 
на традиционния морал и националните тра­
диции на българина. Отначало се поддържаше 
тезата, че Конвенцията е ненужна и излишна, 
после стана вредна и опасна, защото лансирала 
идеята за „трети пол“. Дори беше предложен 
референдум, който без всякакво съмнение 
щеше да премине под знака на разисквания 
дали предварително обърканият гласопода­
вател е „за“ или „против“ хомосексуализма, 
еднополовите бракове, гей парадите и т.н. 
Сега всичко приключва с обявяването на 
конституционна несъвместимост, т.е. хората 
трябва да са спокойни за своето бъдеще. 
Според нас обаче това спокойствие може да 
се окаже измамно и преходно. 
Приемаме, че основното, естественото 
предназначение на човека е да продължи 
своя род и че възпроизводството трябва да 
става в общуване между мъже и жени. По 
принцип не одобряваме вулгарното и демон­
стративното показване на интимния сексуален 
живот на хората пред широка публика. По 
тези въпроси обаче Конвенцията въобще не 
взема отношение. Затова тя не може да бъде 
квалифицирана нито като консервативна, 
нито като либерална. Нейният фокус е друг, а 
именно – борбата с насилието. Същевременно 
не можем да се въздържим да констатираме, 
че радетелите за неотклонно еднопосочно 
сексуално поведение на мъжете и жените като 
че ли заобикалят отговора на такъв изклю­
чително актуален проблем на българското 
общество като тежката демографска криза. 
Само за сведение, по статистиката на ООН за
2017 г. България е на незавидното 210-о място 
в света по прираст на новородени деца, като с 
изключение на Германия, която е със сходни 
показатели, с по-висока раждаемост са всички 
останали държави, институционализирали 
еднополовите съжителства. 
Дори при консервативни, клерикални и 
тоталитарни управления винаги има отдел­
ни индивиди от единия биологичен пол с 
прояви, достигащи в крайната си форма до 
хомосексуализъм, които обществото е оце­
нявало като типични за другия пол. Такива 
хора българският народ обикновено нарича 
„женчовци“ и съответно – „мъжкарани“. Нека 
си припомним, че сред тях е имало популярни 
актьори и певци, добри лекари, всепризнати 
юристи, елитни спортисти и т.н. За добро или 
за лошо, това явление съпътства човешкото 
общество от началото на неговото съществу­
ване. Опитите да бъде забранено със закон 
винаги са се проваляли. От друга страна, 
разбира се, в никакъв случай на хората не 
може да бъде наложено да го възприемат 
като нещо добро, като нещо положително, 
но това не прави и самата Конвенция, която 
само констатира една обективна реалност, 
т.е. една истина, без никъде да предписва 
мерки за нейното подкрепяне и стимулиране 
от държавата. Международният акт един­
ствено застава на позицията, че реакция под 
формата на физическо и психическо насилие 
над човешки същества е абсолютно непри­
емлива в общества, които считат себе си за 
цивилизовани.
Решението на Конституционния съд пред­
ставлява „услуга“ за политиците от всички 
цветове – предотвратява възможен конфликт 
в управляващата коалиция и съвпада с пози­
цията на по-голямата част от парламентарната 
и извънпарламентарната опозиция. Съответно 
е и на обществената нагласа в момента. Вре­
мето обаче ще е съдник дали то въплъщава 
онази безпристрастност, гражданска смелост 
и доблест, които са присъщи на независи­
мото правосъдие. Съмняваме се, че консти­
туционна юрисдикция в друга демократична 
европейска държава би приела, че истината 
може да е несъвместима с Основния закон 
на страната, че борбата срещу различните 
форми на насилие може да бъде противо­
поставена на конституционните изисквания. 
Може би Конвенцията за противодействие и 
предотвратяване на насилието над жените и 
домашното насилие е несъвършена, може би 
тя няма да бъде онзи ефективен междунаро­
ден инструмент, каквито са очакванията на 
нейните създатели, но в противопоставянето 
на българските политици и държавни инсти­
туции има една негативна символика, която 
определено сочи на отдалечаване от идеала 
за „чиста и свята република“. Можем само да 
предполагаме какви са истинските причини 
за отказа да се наредим до мнозинството 
цивилизовани и демократични европейски 
държави в търсенето на лек срещу насили­
ето като най-тежка форма на унижаване на 
човешкото достойнство. Във връзка с това 
отбелязваме само като пример, че още в 
Резолюцията на Общото събрание на ООН 
от 10 юни 2000 г. относно действията и 
инициативите за прилагане на Пекинската 
декларация и съответната платформа за дейст­
вие многократно е употребена английската 
дума „gender“, с която днес единствено по 
съображения за постигане на политическа 
изгода, но без каквото и да е основание, се 
плаши българското общество. Твърде жалко 
е, че самоизолирането на България от меж­
дународната общност, което произтича от