Държавен вестник, бр. 61, 2014 г., стр. 70

СТР.  70	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  61
породили съмнения относно неговата консти­
туционност, най-вече с оглед действието му 
върху придобити права. 
Онова, което най-напред прави впечатле­
ние при анализа на атакувания с искането 
текст, е подходът на законодателя. Член 12, 
ал. 1 ЗВ възражда законодателна политика, 
която е била възприета в отменения Закон за 
имуществата, за собствеността и сервитутите 
(ЗИСС). Тогава се е консолидирало мнението 
за необходимостта островите в реките като 
вид недвижими вещи да бъдат обект на са­
мостоятелна регламентация, като се уреди кой 
става техен собственик (чл. 90). С приемането 
на действащия Закон за собствеността (ЗС) 
преди повече от 60 години този подход е бил 
изоставен и вместо него е възприет друг, 
който е плод най-вече на несигурността дали 
островите в реките, както всяка вещ, имат 
самостоятелно съществуване. Така е било 
наложено разбирането, че не е необходимо 
правният статус на островите в реките да се 
урежда самостоятелно, а в рамките на други 
групи недвижими вещи. В резултат става така, 
че част от островите са индивидуализирани 
като поземлени имоти, в т.ч. земеделски земи, 
гори и други. Така определени, една част от 
тях се включват в съществуващи кадастрал­
ни карти и регистри и се обособяват като 
отделни имоти. Немалка част от островите 
обаче са останали просто част от конкретен 
воден обект, което означава, че те не са при­
добили положение на самостоятелен имот 
и затова следват правния статус на водния 
обект. В края на 90-те години отново настъп­
ва промяна в законодателната политика по 
отношение на островите в реките, водоемите 
и т.н. и се възприема те да бъдат обособени 
като самостоятелни обекти, което естествено 
изисква определяне на техния собственик. 
Най-напред през 1997 г. се приема Закон за 
горите (отм. през 2011 г.), който обявява ос­
тровите по граничните реки, които попадат 
в горския фонд, за изключителна държавна 
собственост. Две години по-късно се офор­
мя виждането за необходимостта от обща 
регламентация и в резултат чл. 12, ал. 1 ЗВ 
определя, че островите и земите, образувани 
в резултат на естествени процеси, настъпили 
в реките и другите водни обекти, са публична 
държавна собственост. 
С въвеждането в действащата правна уредба 
на чл. 12, ал. 1 ЗВ законодателят възприема 
по принцип и установеното в по-старото ни 
законодателство разрешение кой става соб­
ственик на островите и земите, образувани в 
резултат на естествени процеси, настъпили в 
даден воден обект. С тази разлика, че тогава 
е била използвана законодателната техника 
на оборимата презумпция. Островите също 
са били обявени за държавна собственост, 
освен ако не се докаже друго. През 1999 г. 
обаче законодателят се е задоволил да обя­
ви, че те са публична държавна собственост. 
Въобще може да се заключи, че атакуваната 
в искането разпоредба има за модел по-стар 
отменен текст от законодателството и следва 
поначало неговата логика. Налице са, разбира 
се, и някои разлики, включително в използ­
ваната терминология, но като цяло връзката 
между чл. 12, ал. 1 ЗВ и отменения ЗИСС е 
очевидна, що се отнася до изходните начала 
на регламентацията, предназначението є и 
принципното сходство на правните последици.
Преди да се правят изводи за правния 
ефект на дадена разпоредба, необходимо е 
да се види какво е нейното предназначение 
в рамките на нормативната система. Според 
Конституционния съд целта на атакувания с 
искането текст е да уреди правното положе­
ние на островите като вещ, т.е. материален 
обект, който има самостоятелно съществуване, 
разположен изключително в границите на 
даден воден обект. Понеже островът винаги 
е заобиколена от водата суша и доколкото 
водите въобще са публична държавна собстве­
ност (чл. 18, ал. 1 от Конституцията и чл. 11 
ЗВ), то изглежда логично и образувалите се 
в резултат на протичащите в тях естествени 
процеси острови и земи също така да бъдат 
обявени за публична държавна собственост. 
В този смисъл, като въвежда чл. 12, ал. 1 ЗВ 
в правната ни система, законодателят най-
вече декларира волята си да „еманципира“ 
в юридически план тези обекти от средата, 
която ги създава. Несъмнено те неразривно са 
свързани с водния обект в смисъл, че посто­
янно търпят неговото въздействие и образуват 
обща геологическа, климатична, хидроложка 
и екологична структура, но успоредно с това 
от гледна точка на правни последици по този 
начин на островите се признава правна са­
мостоятелност, т.е. придобиват качеството на 
отделна вещ. Макар и компонент от водния 
обект, защото са изложени на постоянното му 
въздействие, на тях им се признава собствен 
правен статус в неговите граници. Когато 
обаче този собствен правен статус е станал 
факт благодарение на обстоятелството, че 
върху острова са били обособени, щом това 
е било физически и юридически възможно, 
някакви поземлени имоти, в т.ч. земеделски 
земи, горски територии и други, очевидно 
така преследваната от законодателя цел вече 
е била постигната. Съответно не е налице 
нуждата, която е наложила приемането на 
закона, и така отпада и въпросът за неговото 
действие върху подобни поземлени имоти. 
Така възприетото в чл. 12, ал. 1 ЗВ решение 
на практика има значение по отношение на 
островите, които до влизането на закона в 
сила не са получили по една или друга при­
чина правен статус в рамките на определена 
група недвижими имоти, тъй като позволява