Държавен вестник, бр. 112, 2004 г., стр. 22

С Т Р .  22
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  112
фаза. Така съдът в решение № 1 от 1999 г. по
к.д. № 34 от 1998 г. прие, че “законодателят има
право да определи, че прекратяването на нака-
зателното производство следва да става от съ-
дилищата, а не от прокуратурата” и че тези раз-
поредби са “приети в рамките на законодател-
ната целесъобразност и не противоречат на Кон-
ституцията”. По аргумент на по-силното осно-
вание съдебният контрол върху законосъобраз-
ността на прекратено от прокурора наказател-
но производство, иницииран от обвиняемия или
пострадалия от престъпление, не противоречи
на основния закон, поради което и предвид ка-
заното по-горе искането в тази му част следва
да бъде отхвърлено.
IV. Относно искането за установяване про-
тивоконституционност на чл. 239а НПК
Разглеждането на делото в съда по искане
на обвиняем, ако са изтекли фиксираните в
разпоредбата на чл. 239а НПК срокове от мо-
мента на привличането му в това качество, е
нов институт за българското наказателнопро-
цесуално право. Аргументите в искането обаче
не се отнасят до самата възможност за това, а
са насочени към правомощието на съда да пре-
крати делото, ако въпреки указаните от него
допълнителни срокове прокурорът не внесе
обвинителен акт, не прекрати производството
или не отстрани—след ново удължаване—до-
пуснати съществени нарушения на процесуал-
ни правила. Твърди се, че разпоредбата проти-
воречи на чл. 4, ал. 1, чл. 6, ал. 2, чл. 121, ал. 2,
чл. 122, ал. 1 и чл. 127, т. 1 от Конституцията.
Конституционният съд не споделя това виж-
дане и счита, че искането е неоснователно по
следните съображения:
Ноторен е принципът, че всеки гражданин
трябва да има достъп до правосъдие, а отказът
на правосъдие, на каквото и да се дължи той, е
конституционно нетърпим. Правораздаването
се осъществява от съдилищата (чл. 119, ал. 1 от
Конституцията). Основната функция на проку-
ратурата—да следи за спазването на законност-
та, се осъществява в наказателния процес чрез
привличането към отговорност на лицата, кои-
то са извършили престъпление (чл. 127 от Кон-
ституцията). Привличането към отговорност се
осъществява от прокурора чрез внасянето в съда
на обвинителен акт. Ако той не стори това в
един разумен срок (съгласно чл. 239а—две го-
дини за тежките престъпления и една—за оста-
налите случаи), започващ да тече не от момен-
та на образуване на производството, а от мо-
мента, в който лицето е привлечено в качество-
то на обвиняем, то оправдано е същото това
лице да поиска делото му да бъде гледано от
съд в един публичен и състезателен процес. Не
бива да се забравя, че законосъобразното при-
вличане на едно лице като обвиняем (началото
на срока) следва да бъде извършено, когато са
събрани “достатъчно доказателства за винов-
ността на определено лице в извършване на
престъпление от общ характер” (чл. 207, ал. 1
НПК). След искането на обвиняемия съдът дава
на прокурора нов двумесечен срок за внасяне
на обвинителен акт и ако той не стори това,
едва тогава прекратява делото. Посочените
правила с нищо не ограничават конституцион-
но закрепените правомощия на прокурора, а
единствено поставят изпълнението им в разум-
ни срокове, което изцяло е в областта на зако-
нодателната целесъобразност.
Основно конституционно право на всеки,
обвинен в престъпление, е “да бъде предаден на
съдебната власт в законно определения срок”
(чл. 31, ал. 1 от Конституцията). Следователно
конституционно недопустимо е неоправданото
забавяне и продължаване без срок на следстве-
ните действия. Неограничени във времето, те
могат да се превърнат в постоянен психически
тормоз, а в случай, че обективно не могат да се
съберат доказателства за привличане към отго-
ворност с обвинителен акт, то наказателното
преследване срещу обвиняемия следва да бъде
прекратено. Прекомерно дългото разследване
ограничава неговите права по начин, че се над-
хвърля “необходимото за осъществяване на пра-
восъдието” (чл. 31, ал. 4 от Конституцията), по-
ради което е конституционно нетърпимо. Об-
ратното, когато са установени разумни срокове
(точният им размер е въпрос на законодателна
целесъобразност), балансиращи между правата
на обвиняемия и интересите на обвинението, то
подобна уредба е конституционосъобразна.
Конституционният съд не споделя и отразе-
ното в искането разбиране, че разглежданата
разпоредба препятства възможността за цялост-
на реализация на изискването на чл. 121, ал. 2 от
Конституцията, съгласно което: “Производство-
то по делата осигурява установяването на исти-
ната.” В чл. 121 от основния закон са установени
конституционни принципи, засягащи съдебния
процес, и съотнасянето им към норми относно
досъдебната фаза трябва да става много внима-
телно. Изискването за осигуряване установява-
нето на истината означава, че фазите на съдеб-
ното производство и инстанционността трябва
да осигурят възможността за установяване на
истината по даден спор. А ноторно е, че истина-
та при спор винаги е трудно постижима. Това
налага въвеждането на инстанционността и изис-
ква предвиждането на съответни процесуални
гаранции пред всяка инстанция, осигуряващи
установяването на истината. Разпоредбата сле-
дователно се отнася до надлежен съдебен про-
цес и има предвид истината в едно състезателно
публично производство, където позициите на
двете страни противостоят и са в отношение на
противоречие, контрадикторност.
В искането се твърди, че разпоредбата на
чл. 239а, ал. 7 НПК, съгласно която правилата
по предходните алинеи се прилагат и за уличе-
ния “обективно-правно не може да се приложи,
тъй като съгласно чл. 409, ал. 1 НПК по отноше-
ние на уличения не се повдига обвинение по реда
на чл. 207”. В това се вижда противоречие с чл. 6,