Държавен вестник, бр. 5, 2006 г., стр. 188

С Т Р .  188
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  5
не в падежите поради невъзможността последните
да бъдат изплатени, както е договорено. “Стопанска
и инвестиционна банка”—АД (СИБАНК), следи пос-
тоянно структурата на пасива и среднодневните пла-
щания, като определя необходимите ликвидни сред-
ства. Банката осигурява непрекъснат контрол върху
ликвидността, като се базира както на изискванията
на банковото законодателство, така и на междуна-
родните стандарти в тази област. Като принципна
постановка управлението на ликвидния риск се бази-
ра на взаимосвързаното управление на активите и
пасивите. Управлението на активите обхваща начи-
на и реда на разпределението им в различни групи,
аналитичното им структуриране във всяка отделна
група, като основно значение имат формирането на
портфейла от ценни книжа и кредитния портфейл.
Целта е банката да си осигури адекватна наличност
от ликвидни активи за посрещане на непредвидени
нужди, като информацията се набавя чрез анализ на
касовата наличност и анализ на качествените акти-
ви, за които има осигурен пазар. Банката оценява
степента на ликвидност на активите по следните
критерии: незабавна възможност за бързо покрива-
не изтичането на средства; мобилизационна способ-
ност на активите за бързото им трансформиране в
налични средства. Банката не разчита единствено на
управлението на активите за поддържане на своята
ликвидност, но въпреки това се концентрира както
върху оптимизиране на кредитния портфейл, така и
в поддържане на определен размер на ликвидни ак-
тиви. Размерът на ликвидните активи се съобразява
със стабилността на депозитната структура и по-
бързото развитие на инвестиционния портфейл.
Последното засяга не само поддържането на опти-
мална ликвидност, но и в най-голяма степен отгова-
ря на специализацията и на избраната стратегия на
банката. Управление на пасивите—изразява се в дей-
ността на банката за привличане на средства от раз-
лични източници и съответните комбинации между
тях. Като принцип в дейността на банката е залегна-
ло правилото, че краткосрочните пасиви само в кра-
ен случай могат да се трансформират в дългосрочни
активи. За целите на оптимизирането на общия лик-
виден риск и неговото регулиране банката използва
позиционно и балансирано (съвместно) управление
на активите и пасивите. Основните принципи, зало-
жени при прилагането на този метод, се свеждат до:
контрол върху стойностите, различните позиции,
възвръщаемостта и цената едновременно на активи-
те и пасивите с оглед постигане краткосрочните и
дългосрочните цели на банката; координирано уп-
равление на активите и пасивите чрез максимизира-
не на разликата между приходите от доходоносните
активи и цената на пасивите, оптимално покритие на
активите и пасивите по срочност, така че дадено
количество активи да се обръща в ресурс в прибли-
зително същото време, в което пасивите стават пла-
тими; оперативно управление на ежедневната лик-
видност и на състоянието на разплащателната смет-
ка на банката в БНБ. 2. Кредитен риск. Кредитният
риск е вероятността банката да понесе загуби от
невъзможността нейни клиенти—кредитополучате-
ли, да погасяват регулярно (в предварително догово-
рени срокове и размери) задълженията си към кре-
дитиращата институция. В своята стратегия “Сто-
панска и инвестиционна банка”—АД (СИБАНК), се
ориентира на първо място към умерен консервати-
зъм в областта на кредитните операции. Освен това
кредитният портфейл е добре диверсифициран както
по отношение на отрасловата принадлежност на
кредитополучателите, така и по срочност на отпус-
натите и предстоящи за разрешаване кредити. По
отношение на кредитоискателите е разработена сис-
тема от критерии, на които те следва да отговарят.
Освен това всеки кредитоискател внимателно се
оценява по различни показатели, обхващащи оценка
на рентабилността, ликвидността, задлъжнялостта,
както и цялостна оценка на конкретния бранш. “Сто-
панска и инвестиционна банка”—АД (СИБАНК), е
заложила като основополагащ момент в своята кре-
дитна политика стратегия към висока и надеждна
степен на обезпеченост на своите кредитни ангажи-
менти и съобразява обема на ресурсите за кредити-
ране в съответствие с изискуемата оптимална лик-
видност на банката. 3. Контрагентски риск—рискът,
възникващ от възможността контрагентът да не из-
пълни свое задължение към банката, и се изразява
със: —суверенен риск—невъзможност или нежела-
ние на правителството на една държава да обслужва
своите задължения; —държавен риск—рискът от
неблагоприятни промени в общественополитическа-
та и/или икономическа обстановка, вследствие на
които банката би поела допълнителни политически
и други рискове—мораториум върху плащанията по
дълг, невъзможност за конвертиране на една валута
в друга и др.; —банков риск—рискът от влошаване
на финансовото състояние на определена банка кон-
трагент, включително изпадане в неплатежоспособ-
ност, вследствие на което банката би поела допълни-
телни рискове или понесла загуби; сетълмент риск—
рискът за банката, възникващ от възможността тя
да не получи насрещни парични средства или финан-
сови инструменти от контрагент на датата на сетъл-
мент, след като е изпълнила своето задължение по:
валутни сделки—спот, форуърд, суап, др. дериватни
сделки; сделки с финансови активи (ценни книжа);
сделки с други активи. Оценката на риска към кон-
трагенти се измерва чрез определянето на вътрешен
рейтинг на база официални рейтинги или служебен
(вътрешен) рейтинг. При липса на официални рей-
тинги се прилага методиката на модела CAMELS за
финансов анализ и определяне на вътрешен рейтинг
на контрагента. Тя се базира на анализиране на ми-
нимум от данни за оценявания контрагент. Въз осно-
ва на така получените рейтинги се определя лимит
към всеки отделен контрагент. Цялостната методи-
ка за определяне на лимити се основава на законови-
те ограничения за големите експозиции на банките
съгласно Закона за банките и Наредба № 7 за голе-
мите експозиции на банките, както и на служебен
рейтинг, представляващ точкова оценка за—качест-
во на активите, капиталова адекватност, доходност,
ликвидност, качество на мениджмънта и др. 4. Капи-
талов риск. Kапиталовият риск отразява степента на
задлъжнялост на дадена банкова институция. В тази
връзка капиталът на банката изпълнява защитна
функция за кредиторите при евентуални загуби на
банката. Капиталовият риск е в пряка и тясна зави-
симост от кредитния, лихвения и ликвидния риск.
Темповете на растеж на общата сума на активите
на банката изискват съответното нарастване на соб-
ствения є капитал както чрез капитализиране на
текущия финансов резултат, така и чрез увеличе-
ние на основния капитал с вноски от страна на ак-
ционерите. “Стопанска и инвестиционна банка”—
АД (СИБАНК), използва активно и двата инстру-
мента за увеличаване на собствения си капитал с
цел осигуряване на по-нататъшен растеж на акти-
вите и финансовия резултат. 5. Регулативен риск. В
банковия сектор основният регулативен риск е свър-
зан с възможността за промени в нормативната база,
регламентираща дейността на банките и изисква-
нията относно показателите за “качество” на капи-
тала, ликвидността и кредитната дейност. 3. Обща