Държавен вестник, бр. 84, 2021 г., стр. 16

СТР.  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  84
двата случая е посочено, че е недопустимо да 
се прилага национална правна уредба, която 
позволява в наказателно производство да се 
конфискува имущество, принадлежащо на лице, 
различно от извършителя на престъплението, 
без това лице да разполага с ефективни правни 
средства за защита.
Същото виждане е възприето и от Съда 
на Европейския съюз (СЕС) в Решение от 
14 януари 2021 г. по дело № С-393/2019 по повод 
на преюдициално запитване от Апелативния 
съд – Пловдив, в което СЕС приема, че когато 
собственикът на вещта е „трето добросъвестно 
лице, което не е знаело и не е могло да знае, 
че имуществото му е използвано за извърш­
ване на престъпление, подобна конфискация 
представлява по отношение на преследваната 
цел, непропорционална и нетърпима намеса, 
която засяга самата същност на неговото право 
на собственост.“	
За целите на настоящото конституционно 
производство не е необходимо Конституцион­
ният съд да обсъжда в детайли мотивите на 
решението на СЕС, но намира за съществено 
да подчертае, че изложените в него изводи се 
основават на анализ на съображения 9, 33 и 
41 от Директива 2014/42/ЕС от 3 април 2014 г. 
за обезпечаване и конфискация на средства и 
облаги от престъпна дейност в Европейския 
съюз и на разпоредби от Рамкови решения 
2001/500/ПВР на Съвета от 26 юни 2001 г. 
и 2005/2012/ПВР на Съвета от 24 февруари 
2005 г., във връзка с чл. 17, параграф 1 и чл. 47 
от Хартата на основните права на Европейския 
съюз. Приемайки, че директивата засяга в 
значителна степен правата на лицата, не само 
на заподозрените лица и обвиняемите, но и на 
трети лица, които не са обект на наказателно 
преследване, СЕС посочва, че е „необходимо 
да бъдат предвидени специални гаранции и 
правни средства за защита, за да се гарантира 
спазването на техните основни права при при­
лагане на директивата от държавите членки. 
Това включва правото на трети лица, които 
твърдят, че са собственици на въпросното иму­
щество или че притежават други вещни права 
(„ius in re“), да бъдат изслушани.“
Всички оспорени от омбудсмана разпоредби 
от НК създават предпоставки за лишаване от 
собственост върху вещи със значителна стойност 
по отношение на лица, които с поведението 
си не са предизвикали вредните последици от 
престъпленията, поради което пряко нарушават 
конституционно защитеното право на частна 
собственост по смисъла на чл. 17, ал. 1 и 3 от 
Конституцията и са в противоречие с принципа 
на правовата държава по чл. 4, ал.1 от Основния 
закон. Собственикът на вещта няма процесу­
алното качество на страна в производството, 
в рамките на което се постановява отнемане­
то – той може и да не е узнал за наказателното 
производство, което приключва с произнасяне 
срещу виновното лице и в което съдът със своя 
съдебен акт е задължен служебно да приложи 
санкцията за собственика на превозното или 
преносното средство, но дори и да участва в 
това производство в друго качество, например 
като свидетел, за него не съществува проце­
суална възможност да направи възражение 
срещу постановяването на отнемането, нито 
да обжалва съдебния акт. 
Следва да се отбележи, че в случаите на 
чл. 234г, ал. 3 от НК при тази законова редак­
ция на нормата участието на собственика на 
моторното превозно средство в производството 
би било безпредметно, тъй като на съда не е 
предоставена дискреция дали да постанови 
отнемането – той е обвързан да го направи. А 
по отношение на хипотезата на чл. 242, ал. 8 от 
НК при тази законова редакция единствените 
възражения, които собственикът би могъл да 
противопостави на отнемането, биха били във 
връзка със съответствието на стойността на 
подлежащата на отнемане вещ и тежестта на 
престъплението. Самò по себе си това не би 
представлявало адекватна възможност за лице­
то да защити своето право на собственост, тъй 
като не е приемливо защитата от неоправдано 
накърняване на това право да бъде поставяна 
в зависимост от един фактор, напълно вън­
шен за неговия титуляр, какъвто е критерият 
тежест на престъплението. Още повече, че по 
този начин собственикът на вещ с по-малка 
икономическа стойност би бил поставен в по-
неблагоприятно положение, което напълно 
противоречи на фундаменталния характер на 
правото на собственост. Това виждане е зат­
върдено от Конституционния съд в Решение 
№ 8 от 19 юни 1995 г. по к.д. № 12/1995 г., с 
което е прието, че „Конституцията гарантира 
и защитава правото на собственост независи­
мо от обема му […] и никакви съображения 
за целесъобразност не могат да я дерогират“. 
Колкото до хипотезите на чл. 280, ал. 4 и 
чл. 281, ал. 3 единственото обстоятелство, което 
подлежи на доказване, е наличието или липса­
та на доброволно предоставяне на превозното 
средство на дееца. Правните конструкции в 
тези два случая са изградени въз основа на 
презумпцията за знанието на третото лице за 
целите, за които ще се използва вещта, като 
тежестта на доказване на отрицателния факт е 
прехвърлена изцяло на него. Дори собственикът 
на превозното средство да би имал достъп до 
производството, той би могъл единствено да 
представи доказателства, че вещта не е била 
доброволно предоставена на дееца (каквото 
би било положението в случай например на 
кражба, грабеж или противозаконно отнемане 
на чуждо превозно средство). Извън тези хипо­
тези остават редица случаи, в които правото 
на добросъвестния собственик на подлежащо