Държавен вестник, бр. 8, 2010 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  8
институт, който съответно има особено място 
в разделението на властите – тя представлява 
законодателна намеса в приложното поле на 
материалния наказателен закон, т.е. в полето 
на съдебната власт; преоценката, която законо­
дателят прави относно определени престъпни 
деяния и тяхната наказуемост, навлиза пряко 
в правомощията на съдилищата.
Но амнистията е предназначена да осъщест­
вява друга съставка от богатата същност на 
правовата държава; тази същност се е форми­
рала от идеи и цивилизационни стандарти за 
изграждането на общество, чиято основна грижа 
са човешките права (Решение на Конституци­
онния съд № 1 от 2005 г. по к.д. № 8/2004). 
4. Законодателят разполага с широк пери­
метър за преценка за обхвата на една амнис­
тия – какви деяния и по какъв критерий: само 
за определени типове деяния или при определени 
условия и т.н., като действа правилото, че кол­
кото амнистията е по-диференцирана, толкова 
по-тесен е кръгът на обхванатите престъпления. 
Специфичният характер и резултатът, към 
който е насочена една амнистия, изисква дея­
нията, обхванати от нея, да бъдат нормативно 
определени. Прегледът на законите за амнис­
тия, приемани досега в България, показва, че 
определянето на деянията е било постигано 
или чрез изброяване на конкретни текстове 
от наказателния закон, или чрез посочването 
на други белези от съставите на съответните 
престъпления – форма на вина, предвидено 
наказание или други общи белези, т.е. прила­
гана е различна законодателна техника предвид 
конкретните цели на всяка амнистия, без това 
да променя наказателноправното є действие. 
Съдът прави извод, че принципът за правовата 
държава е спазен, ако при използвания подход 
са изпълнени изискванията за яснота и пре­
цизност на правната норма до степен, която 
позволява конкретизирането на деянията и 
субектите, към които е насочена амнистията. 
При чл. 1 на оспорения ЗАмн тези изисквания 
са спазени. Приложното поле на амнистията, 
кои престъпления обхваща и в кой раздел на 
НК те попадат, е обусловено единствено и само 
от наказателната политика на формиралото 
се в народното представителство мнозинство 
и не зависи от критерия, използван при оп­
ределянето им. 
5. Стремежът към равенство пред закона 
несъмнено е основен двигател в конституци­
онната държава. Така е и във възстановената 
държавност на България още от Освобождени­
ето – равенството пред закона по Търновската 
конституция е основен принцип. Без него реше­
нията, приети с мнозинство, а с тях и самата 
демокрация, въобще са немислими. 
5.1. Конституционният съд многократно е 
разглеждал от различни аспекти същността на 
принципа за равенството пред закона (чл. 6, 
ал. 2 КРБ) и неговите проявления, нормирани 
в отделни конституционни разпоредби – чл. 10; 
чл. 46, ал. 2 ; чл. 47, ал. 3 и др. Така в прав­
ното пространство са се обособили „полета на 
равенство“, в които прилагането на принципа 
за равенство има своя специфика и индиви­
дуализация.
Поставя се въпросът може ли да бъде обо­
собено такова „поле на равенство“ в обхвата 
на един закон за амнистия, за да се провери 
специфичното конкретно приложение на прин­
ципа за равенството? Отговорът е в същността 
на амнистията като правен институт: всяка 
амнистия по дефиниция е неравенство per se, 
доколкото позволява на тези, които са в обхвата 
є, да избегнат наказателната отговорност; за тях 
обаче важи правилото, че всички засегнати от 
амнистията деяния и лица се третират равно. 
5.2. Съдът е на мнение, че специфичното 
приложение на принципа за равенството в 
обхвата на конкретна амнистия, в случая оспо­
рения ЗАмн, трябва да се проверява по целите 
на амнистията, критериите за направеното 
разграничаване и съизмерването на целите с 
критериите. Впрочем това са и трите ограни­
чения, на които подлежи свободната преценка 
у законодателя, когато дава амнистия.
 Законодателят решава за целта на амнисти­
ята, като тя задължително трябва да съответства 
на Конституцията – например по-ефективно 
прилагане на наказателното и пенитенциарното 
право. Законодателят решава и за критериите.
Той има право цялостно да изключи от амнис­
тията определени типове деяния; има право 
също така определени фактически състави да 
подложи на особена уредба. В чл. 1, ал. 1 на 
оспорения ЗАмн критериите са горната граница 
на наказанието лишаване от свобода, формата на 
вината и деянията да са извършени до 1.07.2008 г. 
Съизмерването на избраните критерии спрямо 
поставената цел трябва да може да легитимира 
амнистията за това, че конкретният закон за 
амнистия не е произволно привилегироване. 
Така въпреки отсъствието на изрични условия 
и изисквания при упражняването на конститу­
ционното правомощие на Народното събрание 
(чл. 84, т. 13) да дава амнистия всеки закон за 
амнистия има своите предели в специфичното 
приложение на принципа за равенство в полето 
на конкретната амнистия. 
Конституционният съд не упражнява кон­
трол върху един закон за амнистия за това, 
дали създадената с него уредба е необходима 
и целесъобразна. Такава преценка съдът не 
може да направи и с оглед на правната сигур­
ност и предвидимост като характеристики на 
правовата държава, които включват забраната 
при последващи законодателни промени да 
се влошава положението на привлечения към 
наказателна отговорност и съответно изискват 
приложимостта на най-благоприятния закон 
при нейната реализация – в случая оспорения 
такъв за амнистия. Конституционният съд 
може да установи само дали законодателят е 
прекрачил границите на разполагаемото му по 
Конституция поле за преценка. Нарушение на 
общия принцип за равенство е налице само