Държавен вестник, бр. 5, 2011 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  5
имоти се стопанисват и управляват в интерес 
на обществото и гражданите (чл. 18, ал. 6), 
принципа за социалната държава (Преамбю­
ла), задължението на държавата да подпомага 
териториалните органи и дейности чрез финан­
совата, кредитната и инвестиционната политика 
(чл. 20). Съдът прави извода, че оспорената 
законова уредба се вмества в тези предели, 
поради което не е налице непропорционалност 
и нарушение на чл. 57 КРБ. 
VІІ 
Относно твърдяното противоречие с чл. 121 
от Конституцията
10. В искането се поддържа, че оспорени­
те текстове на чл. 519 и 520 ГПК нарушават 
принципа за равенство на страните в съдебния 
процес, прокламиран в чл. 121, ал. 1 КРБ. 
Твърдяното противоречие с чл. 121, ал. 1 
КРБ не намира основание в Конституцията. 
Съдът констатира,че в искането не са изложе­
ни съображения в подкрепа на твърдението за 
противоконституционност. В този пункт обосно­
ваването е изцяло с доводи от прилагането на 
КЗПЧОС, цитират се и решения на Европей­
ския съд по правата на човека (ЕСПЧ). Прави 
се тълкуване на чл. 121 КРБ в светлината на 
правото на справедлив съдебен процес по чл. 6, 
§ 1 КЗПЧОС в смисъл, че разбирането за равен­
ство на страните в съдебния процес иманентно 
включва в себе си осигуряването на стриктни 
процедурни гаранции за реално и ефективно 
изпълнение на постановените съдебни актове. 
Конституционният съд споделя това разбиране 
и едновременно с това констатира, че доводите 
в искането във връзка с чл. 121 КРБ прехвър­
лят границите на допуснатия конституционен 
спор. Въпреки това Конституционният съд, 
бидейки съд на държава – членка на Съвета 
на Европа, и в този спор тълкува и прилага 
разпоредбите на националната конституция 
конформно с международните договори, по 
които Република България е страна, в т.ч. и 
КЗПЧОС. Правото на собственост, въпреки, че 
принадлежи към класическите права на човека, 
няма уредба в корпуса на Конвенцията, а в 
Допълнителния протокол към нея, чийто чл. 1 
гласи: „(1) Всяко физическо или юридическо 
лице има право мирно да се ползва от своята 
собственост. Никой не може да бъде лишен от 
собствеността си, освен в интерес на обществото 
и съгласно условията, предвидени в закона и в 
общите принципи на международното право. 
(2) Горните правила не накърняват по никакъв 
начин правото на държавите да въвеждат такива 
закони, каквито считат за необходими с оглед 
регулирането на ползването на собствеността 
в съответствие с общия интерес или за обезпе­
чаване плащането на данъци, други налози или 
глоби.“ Следователно „пробиви“ в правото на 
мирно упражняване на собствеността поначало 
са допустими, но само в светлината на посоче­
ната ал. 1 (Frohwein/Peukert, EMRK-Kommentar, 
2. Aufl., S. 780). Оспорената уредба на чл. 519 
и 520 ГПК не е в несъответствие с чл. 1 от 
Допълнителния протокол към КЗПЧОС, защо­
то с нея не се отнема собственост, респ. не се 
заличават вземания; не е в несъответствие и с 
уредбата на посочения в искането чл. 17, ал. 1 
от Хартата за основните права на Европейския 
съюз, чието изр. 3 гласи: „Ползването на иму­
ществото може да бъде уредено със закон до 
степен, необходима за общия интерес.“
В тази обща рамка на действащо обективно 
европейско право съдът установява, че посочени­
те в искането решения на ЕСПЧ са неотносими 
към предмета на настоящото дело, доколкото 
оспорената законова уредба не изключва задъл­
жението на държавата, общините и бюджетно 
субсидираните заведения да изпълняват съдебно 
признатите вземания. Очевидно е, че законода­
телят не налага мораториум върху държавните 
и общинските плащания по сключени и изпъл­
нени договори (така и в становището на АС 
към БСтК); създаден е особен ред, по който се 
осъществява изпълнението с оглед спецификата 
и предназначението на бюджетните средства да 
гарантират винаги ресурс, с който публичната 
власт да плаща задълженията си в частноправ­
ната сфера, но и да осъществява задачите си в 
обществен интерес, възложени от Конституцията 
(чл. 18, ал. 6, чл. 20, 23, 47, 51, 53), което не е 
в несъответствие с визираните международни 
договори. Не противоречи и на Конституцията. 
 По изложените съображения и на основание 
чл. 149, ал. 1, т. 2 и чл. 150, ал. 3 от Конститу­
цията във връзка с чл. 22, ал. 1 от Закона за 
Конституционния съд Конституционният съд 
Р Е Ш И :
1. Установява противоконституционност на 
§ 1 и § 2 от Закона за изменение и допълне­
ние на Гражданскопроцесуалния кодекс (ДВ, 
бр. 13 от 2010 г.).
2. Отхвърля искането на омбудсмана на 
Република България за установяване противо­
конституционността на чл. 519 и 520 от Граж­
данскопроцесуалния кодекс (обн., ДВ, бр. 59 
от 2007 г.; последно изм., бр. 100 от 2010 г.) в 
останалата му част.
Съдията Цанка Цанкова е подписала ре­
шението с особено мнение, а съдията Красен 
Стойчев е представил становище по делото. 
Председател: Евгени Танчев