Държавен вестник, бр. 31, 2012 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  31
реализирането на наказателната отговорност 
посредством осъждането и налагането на 
наказание на лица, извършили престъпления. 
Наказателното правораздаване стои изцяло 
в правомощията на съдебната власт (чл. 119, 
ал. 1 от Конституцията). Нейно е правото да 
обвинява, оправдава или осъжда за извър-
шени престъпления. Никой друг държавен 
орган извън съдебната власт не може да има 
каквито и да са правомощия в областта на 
правораздаването. В същото време с влиза-
нето на присъдата в сила като правило функ-
циите на съдебната власт по реализирането 
на наказателната отговорност се изчерпват. 
Оттук нататък съдбата на осъденото лице 
попада в обхвата на компетентността на ор-
ганите по наказателното изпълнение, които 
организационно и функционално се включват 
в изпълнителната власт. Така с влизането на 
присъдата в сила правомощията на органите 
на съдебната власт са реализирани, обхва-
тът на нейната компетентност е изчерпан и 
вече не съществува конституционна пречка 
държавният глава да упражни правото си на 
помилване по чл. 98, т. 11 от Конституцията. 
Възгледът, че помилването е средство за 
освобождаване от наказателна отговорност, 
е лишен от конституционно основание. По-
милването на лице, на което все още не е 
повдигнато и предявено обвинение, а също и 
на лице, което само е обвинено в извършване 
на престъпление, би представлявало противо-
конституционна намеса на държавния глава 
в работата на съдебната власт. Никое лице 
няма нужда от милост, докато не се докаже 
неговата вина за извършване на престъпле-
ние и не му се наложи наказание с влязла 
в сила присъда. 
Помилването се отнася само до изтърпя-
ването на наказанието и винаги се извършва 
едва след като присъдата влезе в сила. Така 
се осигурява невъзможността на президен-
та да има каквито и да било функции по 
отношение на присъдата. Не присъдата, 
а наложеното от съда наказание може да 
бъде опростено от държавния глава. Поради 
това правото на помилване не представлява 
намеса в работата на съдебната власт и не 
противоречи на принципа на разделение на 
властите. Такова противоречие би било на-
лице, ако правото на помилване се превърне 
в институт за освобождаване от наказателна 
отговорност. В сегашните му измерения то 
не засяга правомощията на съда и се реали-
зира само тогава, когато има влязла в сила 
осъдителна присъда.
Освен помилването нашата правна сис-
тема познава и института на предсрочното 
освобождаване от изтърпяване на наложено 
наказание. То се осъществява по реда на На-
казателно-процесуалния кодекс. В случаите, 
когато е налице предсрочно освобождаване 
от изтърпяване на наложеното наказание, 
помилването е неприложимо дотолкова, 
доколкото неговият ефект съвпада с този на 
предсрочното освобождаване.
3. Член 98, т. 11 от Конституцията дава 
на пръв поглед неограничено право на 
президента да упражнява правото си на 
помилване. Тази разпоредба не предвижда 
правомощието на президента да помилва 
да бъде конкретизирано посредством зако-
нодателна уредба, приемана от Народното 
събрание. Поначало, когато Конституцията 
иска да постави граници или определи ред за 
упражняване на президентските правомощия, 
тя прави това изрично, като отпраща към 
специален закон. Доколкото обаче Основният 
закон не обвързва помилването с условията 
и реда на особена законова уредба, от една 
страна, но, от друга страна, се въздържа да 
определи съдържанието на правомощието да 
се прояви висша милост чрез помилване, би 
следвало да се приеме, че няма пречка в за-
кон да се определят процедурите, чрез които 
се реализира помилването. И към момента 
нормата на чл. 74 и чл. 49, ал. 4 НК, както и 
чл. 176, чл. 177, ал. 1 и чл. 180 от Закона за 
изпълнение на наказанията и задържането 
под стража (ЗИНЗС) създават законодател-
ната рамка, която определя съдържанието и 
правните последици от помилването. Недо-
пустимо от гледна точка на конституционната 
уредба обаче е със закон да се определят или 
ограничават основанията, самостоятелността 
на преценката и мотивите за осъществяване 
от президента на правомощието по чл. 98, 
т. 11 от Конституцията. Конституцията не 
допуска също да бъдат ограничавани по вид 
наказанията по Наказателния кодекс, които 
подлежат на помилване, както и от неговия 
обхват да се изключват една или друга ка-
тегория осъдени лица. 
Правото на помилване представлява сво-
еобразен конституционен компромис с прин-
ципите на правовата държава и равенството 
на гражданите пред закона. Този компромис 
е основан на разбирането, че понякога е 
необходимо да се допусне отклонение от 
формалното, еднаквото прилагане на закона 
спрямо всички поради необходимостта да 
се даде защита на такива конституционни 
ценности, които не могат да бъдат защитени 
адекватно от абстрактното по своя характер 
законодателство. Преценката, необвързана 
от формални правни основания, извършена 
от президента, който по начина на своето 
избиране в най-голяма степен олицетворява 
единството на нацията, се поставя от Кон-
ституцията над разбирането за равенството 
на гражданите пред абстрактните норми на 
закона.