Държавен вестник, бр. 41, 2021 г., стр. 9

БРОЙ  41	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
и сам носи отговорност за своето решение. В 
третата хипотеза, макар и да не е посочено 
изрично от законодателя, указанията, които 
са задължителни, могат да се отнасят само 
за правилното приложение на материалния 
или процесуалния закон, без да се засяга 
вътрешното убеждение на прокурора (арг. 
от чл. 126, ал. 2 от Конституцията и чл. 143, 
ал. 5 ЗСВ, в този смисъл и Решение № 11 от 
2020 г. по к. д. № 15/2019 г.).
Ето защо в нарушение на Основния за-
кон и процесуалното и устройственото за-
конодателство би било например даване на 
указания на прокурор кое лице да привлече 
като обвиняем, каква оценка да се направи 
на доказателствата, какви фактически поло-
жения да се приемат за установени, дали да 
се спре или прекрати производството или да 
се внесе обвинителен акт в съда, тъй като 
не се отнасят до прилагането на закона, а 
се отнасят до въпроси, които се решават по 
вътрешно убеждение от прокурора.
Що се отнася до правомощията на главния 
прокурор по чл. 126, ал. 2 от Конституцията, 
следва да се посочи, че когато прокурорите осъ-
ществяват дейност от предвидените в чл. 127 
от Конституцията, надзорът за законност, 
осъществяван от главния прокурор, е само 
за правилното приложение на материалния и 
процесуалния закон при решаване на въпро-
сите по конкретно наказателно производство. 
Извън обхвата на надзора за законност, осъ-
ществяван от главния прокурор, остава онази 
страна на прокурорската дейност по чл. 127 
от Конституцията, която се основава един-
ствено на свободно формиране на вътрешното 
убеждение на прокурора (Решение № 11 от 
2020 г. по к. д. № 15/2019 г.). 
Само за отделни случаи с оглед на тяхната 
значимост на законово ниво са уредени изрич-
ни ограничения на вътрешния институциона-
лен прокурорски контрол, като: недопустимост 
главният прокурор и неговите заместници да 
отменят или изменят прокурорски актове, 
които са били предмет на съдебен контрол 
(чл. 139, ал. 2 ЗСВ); всички актове и действия 
на прокурора могат да бъдат обжалвани пред 
непосредствено по-горестоящата прокуратура, 
ако не подлежат на съдебен контрол (чл. 143, 
ал. 1 ЗСВ); когато не са били налице основа-
нията за прекратяване на наказателното про-
изводство от прокурора, постановлението за 
прекратяване на наказателното производство, 
което не е било обжалвано от обвиняемия 
или от пострадалия или неговите наследници, 
или от ощетеното юридическо лице, може 
служебно да бъде отменено от прокурор от 
по-горестоящата прокуратура в определен в 
закона срок, а отмяната от главния прокурор 
на постановление за прекратяване на наказа-
телно производство след изтичане на определен 
срок е ограничена само до „изключителни 
случаи“ (чл. 243, ал. 10 НПК).
Поради това Конституционният съд застава 
на позицията, че вътрешноинституционалната 
характеристика на Прокуратурата на Репуб­
лика България съответства на принципа на 
независимостта є, закрепен в чл. 117 от Основ-
ния закон. Наличието на йерархичен контрол 
върху прокурорските актове в структурата на 
самата прокуратура не отнема от присъщите 
характеристики на независимостта є, ако той 
остане в границите на правилното приложение 
на материалния и на процесуалния закон. Само 
тогава този контрол служи на законността 
и е в обхвата на чл. 117, ал. 2, изр. второ от 
Конституцията – подчинение на прокурорите 
само на закона. Така разбиран, контролът 
в рамките на прокуратурата е и гаранция 
срещу злоупотреба с процесуални права от 
страна на прокурорите при упражняване на 
правомощията, в които е концентрирана из-
ключителна държавна власт.
Създавайки прокурор по разследването 
на главния прокурор или негов заместник с 
присъщите му характеристики да упражнява 
правата си автономно, без да е ограничен от 
установените законови механизми и гаранции 
за законосъобразност на неговите действия, 
законодателят е ограничил в конституци-
онно недопустима степен приложимостта 
на принципа на независимост по чл. 117 от 
Конституцията в посочения смисъл.
Наред с институционалната независимост 
упражняването на дейността на магистратите 
изисква и фактическа независимост (безпри-
страстност). За разлика от първата тя е винаги 
конкретна, свързана е с реален процес и се 
поставя под въпрос, винаги когато иначе необ-
вързан йерархично и институционално орган с 
действията си на практика проявява пристраст­
ност в полза на определени заинтересувани 
от процеса лица. Тази независимост намира 
израз в изискването за безпристрастност на 
съдебните органи. Гаранцията за нейното 
реализиране в наказателното производство 
се съдържа в разпоредбите на чл. 29 (по от-
ношение на съда), чл. 47 (по отношение на 
прокурора) и чл. 53 (по отношение на раз-
следващите органи) от НПК. Фактическата 
независимост придобива особена значимост 
в случаите, когато са налице данни за пред-
положение, че представител на съдебната 
власт или видни обществено-политически 
фигури са съпричастни към деяние, което 
следва да бъде разследвано. Въпросът трябва 
да бъде оценяван многоаспектно, доколкото 
такива субекти биха могли да бъдат както 
пострадали, така и разследвани. Липсата на 
безпристрастност на прокурор или разследващ 
орган би могла по непоправим начин да се 
отрази както на започването на наказателно 
производство, така и на разследването по 
него. Такива действия биха могли да бъдат 
неоснователно забавяне на образуването на 
досъдебното производство, едностранчиво