Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  42
I. Изходни положения
Изясняването на поставените тълкувателни 
въпроси, предмет на настоящото дело, има 
за изходна позиция върховенството на Кон­
ституцията, тъй като именно този принцип 
е определящ за правните последици от реше­
нията на Конституционния съд, постановени 
по реда на чл. 149, ал. 1, т. 2 от Основния 
закон. Съгласно чл. 5, ал. 1 от Основния закон 
Конституцията е върховен закон и другите 
закони не могат да є противоречат. С тази 
разпоредба се утвърждава върховенството 
на Конституцията като ядро на принципа на 
правовата държава и на конституционната 
демокрация. Принципът на правовата държа­
ва е универсален конституционен принцип. 
На него се основава цялата правна система 
на Република България и нарушаването на 
върховенството на Конституцията означава 
нарушаване на този основополагащ консти­
туционен принцип.
Понятието за правова държава няма об­
щоприето, абсолютно очертано съдържание. 
Разбиранията за правовата държава имат обаче 
общо ядро, чиито съществени елементи са 
отричане на абсолютната власт в държавата, 
признаване на господството на правото, ин­
корпориращо най-висшите цивилизационни 
ценности, гаранции и закрила на личната 
и политическата свобода чрез разделяне, 
ограничаване и балансиране при упражня­
ването на държавната власт, както и съдебен 
контрол. Многопластовото съдържание на 
конституционния принцип на правовата дър­
жава, формирано от съчетаването на двата 
елемента – формалния, включващ правната 
сигурност, и материалния, обхващащ матери­
алната справедливост – е вътрешно присъща 
негова характеристика.
Контролът за конституционност е един от 
основните механизми на конституционната 
правова държава. Правовата държава не търпи 
законодателство, което противоречи на Кон­
ституцията. В държавите, възприели модела на 
концентриран контрол за конституционност, 
при такова противоречие върховенството на 
Конституцията се брани чрез обезсилване на 
противоконституционните закони от специал­
но създаден и овластен с тази задача орган, 
какъвто е Конституционният съд.
За да защити конституционния ред, Консти­
туцията на Република България утвърждава 
института на контрола за конституционност 
в чл. 149, ал. 1, т. 2, който гласи, че Консти­
туционният съд се произнася по искания за 
установяване на противоконституционност на 
законите и на другите актове на Народното 
събрание, както и на актовете на президента. 
Единствено Конституционният съд по сила­
та на чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията 
е компетентен да се произнесе по такива 
искания и да установи с общозадължителна 
сила противоречието на закон с принципите, 
ценностите и разпоредбите на Конституцията. 
Конституционният съд – отделен и независим 
държавен орган – осъществява конституцион­
но правосъдие и гарантира върховенството на 
Конституцията в правната система.
Конституционният съд не може да изпълни 
основното си предназначение, ако неговите 
актове не пораждат правни последици за 
постигането на тази основна за конститу­
ционната правова държава цел. Чрез своите 
актове той упражнява власт, за да осигури 
върховенството на Конституцията. Това не би 
било възможно, ако се допусне решенията на 
Конституционния съд за противоконституци­
онност на актове на Народното събрание и на 
президента да имат единствено характер на 
декларация без правни последици, правещи 
ефективно върховенството на Основния закон.
II. Относно отделните тълкувателни пи­
тания
1. Относно правните последици от решени­
ята на Конституционния съд в хипотезата, 
когато се обявява за противоконституционен 
ненормативен правен акт 
Искането на сезиращия съдебен състав по 
к. д. № 5/2019 г. е за тълкуване на конституци­
онната разпоредба на чл. 151, ал. 2, изречение 
трето в конкретен неин аспект – действието 
на решенията на Конституционния съд по 
отношение на обявените за противоконсти­
туционни закони с еднократно действие.
Законите с еднократно действие могат да 
бъдат както ненормативни, така и норма­
тивни. По своите последици ненормативните 
могат да бъдат уподобени на ненормативните 
решения на Народното събрание и укази на 
президента (формални закони), поради което 
Конституционният съд смята, че за всички тях 
трябва да се даде общ отговор на съответните 
въпроси на Върховния административен съд 
и Върховния касационен съд. По отношение 
на нормативните Конституционният съд се 
произнася в т. 2 на това решение.
Предназначението на разпоредбата, чието 
тълкуване се иска, е да уреди действието 
във времето на влезлите в сила решения на 
Конституционния съд за противоконституци­
онност. С нормата на чл. 151, ал. 2, изр. трето 
от Конституцията е възприето правилото за 
действие на решението за противоконститу­
ционност занапред (ex nunc). 
За да отмери този темпорален ефект, 
конституционният законодател си служи с 
конструкцията, според която актът, обявен за 
противоконституционен, не се прилага от деня 
на влизането на решението на Конституци­
онния съд в сила. Смисълът, вложен в израза 
„не се прилага“, е изяснен в конституционната 
доктрина и практика. Този израз съдържа за­
брана за прилагане на акта занапред (ex nunc). 
Като резултат от визираната забрана следва,