Държавен вестник, бр. 22, 2023 г., стр. 5

БРОЙ  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
по време на военен конфликт. Това обаче тряб-
ва да става в съответствие с конституционно 
определените правомощия на парламента и на 
правителството. Конституционният съд не е 
втора инстанция по отношение на преценката 
за целесъобразност и обоснованост на оспо-
рените решения, която преценка е израз на 
политическа власт и като такава е предоставена 
на парламента (на мнозинството, приело даден 
акт). Съдът обаче е компетентен и призван да 
решава конституционни спорове, т.е. притежава 
юридическа власт, която трябва да упражнява. 
Използването в мотивите на определението на 
почти сакралната фраза „в демократичното 
управление под върховенството на правото“ 
не прави отклоняването на искането по-аргу-
ментирано и по-убедително. От ангажирането 
на Съда с юридически мотивирано решение по 
въпроса дали Народното събрание е действало 
в съответствие с принципа на разделение на 
властите не би последвал извод, че „произ-
насянето по същество на настоящото искане 
би било навлизане в полето на дискреция на 
политическите институции“.
Конституционният съд е оправомощен, т.е. 
има правото и задължението да се произнася, 
когато това се иска по съответния ред, дали 
наред с политическия характер и политически-
те последици оспорените пред него актове (в 
случая решения на Народното събрание) – в 
цялост или частично – имат и правно значе-
ние, т.е. водят ли до правни последици. След 
като вносителят оспорва решенията в цялост, 
това включва и оспорването на съставните 
им части. Той не го е заявил изрично, което 
е дало повод на Съда да отклони искането в 
цялост. Без обсъждане на включените в ре-
шенията точки обаче няма как да се прецени 
имат ли те и кои от тях правно значение, 
респективно в какво се състои то. Съдът е 
отказал да навлезе в обсъждане по същество 
на политически конфликт, превърнал се в 
конституционен спор, защото атакуваният 
акт е с политическо съдържание. Според 
тази логика колкото по-важен е един поли-
тически въпрос, толкова по-малко вероятно 
е съответният акт на Народното събрание 
да попадне в обхвата на конституционния 
контрол. В резултат на това за сезиращите 
субекти се създава правна несигурност в кои 
случаи могат да очакват Съдът да разреши по 
същество даден конституционен спор. 
Анализът на оспорените решения с оглед на 
произнасянето по допустимостта им показва, 
че всяко от тях, особено второто, се отнася 
до реализиране на различни конституционни 
правомощия: една част – до разделението на 
властите по чл. 8 от Конституцията и специ-
ално до компетентността на Народното събра-
ние (чл. 84 и 85 от Конституцията) и тази на 
Министерския съвет в областта на външната 
политика, националната сигурност и стопанис-
ването на държавното имущество (чл. 105 и 
106 от Конституцията); друга част – до упраж-
няване на правомощие на Народното събра-
ние за изпращане и използване на български 
въоръжени сили извън страната (чл. 84, т. 11 
от Конституцията); трета част – до действия, 
които правителството така или иначе трябва 
да извършва по силата на закони (обновяване 
на военновременните запаси) и т. н. 
След като Народното събрание не се огра-
ничава да препоръчва или да одобрява дейст-
вия на правителството, а изисква от него, по 
същество го задължава (словесният израз на 
това може да е различен) да предприеме оп-
ределени действия, то тези решения създават 
юридически задължения, т.е. водят до правни 
последици или поне са в състояние да пре-
дизвикат такива. Този извод следва от чл. 86, 
ал. 2 на Конституцията – законите и решения- 
та на Народното събрание са задължителни 
за всички държавни органи, организациите и 
гражданите. В конкретния случай Народното 
събрание възлага на Министерския съвет „да 
внесе“ проект на решение…, „да организира 
подписването“ на споразумения за военна 
подкрепа…, „да проведе преговори“ с прави-
телствата на съюзници и партньори и т. н., 
както и „предоставя“ военно имущество и 
„разрешава“ участието на военнослужещи от 
въоръжените сили на Република България в 
мисия на Европейския съюз. В първия случай 
парламентът възлага на правителството да прие- 
ме определени актове, а във втория упражнява 
собствено правомощие, което е предпоставка 
за последващи действия на изпълнителната 
власт. Нещо повече, в националния правен 
ред предоставянето на военно имущество в 
рамките на Мисията на Европейския съюз 
за подпомагане на Украйна (European Union 
Military Assistance Mission in Ukraine – EUMAM  
UA)  e станало именно по силата на приетото по 
предложение на Министерския съвет решение 
на Народното събрание от 9.12.2022 г. – т. 2, 
приложение № 2 (поверително). Министерски-
ят съвет няма свое решение за предоставяне 
на това военно имущество. Той и специално 
министърът на отбраната са задължени да го 
изпълнят. Следователно доколкото актовете на 
Народното събрание имат задължителен, т.е. 
правно обвързващ характер, дотолкова тези 
актове подлежат на проверка за съответствие 
с Конституцията. Ако се твърди обратното и 
то стане практика на Съда, би се оказало, че 
редица решения на Народното събрание с важно, 
а в отделни случаи и със съдбоносно значение 
за държавата и нейните граждани, не могат 
да бъдат предмет на конституционен контрол. 
Още във фазата на обсъждане по допус-
тимост на искането за обявяване на двете 
решения на Народното събрание за про-
тивоконституционни Съдът е следвало да 
установи, че сключеното и ратифицирано по