Държавен вестник, бр. 2, 2018 г., стр. 19

БРОЙ  2	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  19  
правомощията на органите по ЗПКОНПИ, 
да бъдат заплащани от българските данъко­
платци, а не от виновните длъжностни лица.
Поради всичко това намирам, че уредбата 
относно конституирането на Комисията и ста­
тута на нейните членове не дава убедителни 
гаранции за независимост, безпристрастност 
и отговорност. Една такава гаранция досега 
беше балансът между няколко конституци­
онно предвидени органа при определяне на 
персоналния є състав.
Не може да има успешно противодействие 
на корупцията без участието на гражданското 
общество, което включва и подаването на 
сигнали. Уредбата в глава шеста от приетия 
закон предвижда, че сигнали за корупция или 
за конфликт на интереси на лице, заемащо 
висша публична длъжност, се подават до 
Комисията. Същевременно не е променена 
разпоредбата на чл. 46а, ал. 2, т. 5 от Закона за 
администрацията, която посочва, че Главният 
инспекторат на Министерския съвет разглежда 
постъпили сигнали за корупция на органи 
на изпълнителната власт. Те несъмнено са 
лица, заемащи висши публични длъжности 
по чл. 6, ал. 1 ЗПКОНПИ, и затова е налице 
неяснота кой всъщност е компетентен да раз­
глежда сигналите за корупция и конфликт на 
интереси. Подаването на сигнал винаги крие 
риск от обратна репресивна реакция и затова 
защитата на лицата, които подават сигнали, 
е от особена важност. Приетият закон не 
прегражда възможността за предприемане 
на неблагоприятни действия спрямо подалия 
сигнала. В чл. 51 се предвижда правото на 
подалия сигнал да претендира обезщетение за 
претърпените вреди, след като е бил уволнен, 
преследван или подложен на психически или 
физически тормоз заради това, че е подал 
сигнал. По този начин България се отдале­
чава от поетите ангажименти като страна по 
Гражданската конвенция за корупцията (Съвет 
на Европа). По силата на чл. 9 от тази конвен­
ция държавите са длъжни да предвидят във 
вътрешното си законодателство „подходяща 
защита срещу всякакви неоправдани санкции 
спрямо служители, които имат достатъчно 
основания да подозират извършването на акт 
на корупция и добросъвестно уведомяват за 
това компетентните лица или власти“.
В материята за конфликта на интереси 
стъпка в правилната посока е направеното 
в чл. 74, ал. 2 от приетия закон обединя­
ване на процедурата по установяване и по 
санкциониране. Независимо от това обаче 
съществен недостатък на уредбата е въвеж­
дането на децентрализирано установяване 
на конфликт на интереси. Вместо на един 
орган – Комисията, § 2, aл. 8 от допълнител­
ните разпоредби на приетия закон възлага 
това на многобройна група органи. Като 
следствие органи, формирани изцяло на 
политически принцип, каквито са общин­
ските съвети и министрите, ще установяват 
конфликт на интереси за лицата по § 2, ал. 1, 
което създава условия за политически натиск 
върху тях или за тяхното покровителстване. 
Децентрализираният модел за установяване 
на конфликт на интереси не гарантира поли­
тически неутралитет и безпристрастност на 
установяващите конфликт на интереси и е в 
явно противоречие с принципите по чл. 4, 
ал. 1, т. 1 и 9 ЗПКОНПИ. Необходимостта 
от специални обучения, за да могат служи­
телите по § 2, ал. 5 да изпълняват функции 
по установяване на конфликт на интереси, 
неминуемо ще доведе до продължителен 
„нулев“ период в прилагането на този изклю­
чително важен способ за противодействие 
на корупцията. Заслужава да се припомни, 
че децентрализираното установяване на кон­
фликт на интереси вече беше „изпробвано“ и 
само за две години – от 1 януари 2009 г. до 
1 януари 2011 г., показа своята неефективност, 
което наложи създаването на Комисията за 
предотвратяване и установяване на конфликт 
на интереси като централизиран орган. При­
чините за неефективността на този отречен 
законодателен подход са обвързаностите 
между лицата, които установяват конфликт 
на интереси, и лицата, които са в ситуация 
на конфликт на интереси, невъзможността 
във всички администрации да се осигури 
компетентно и законосъобразно прилагане 
на производствата, различната практика по 
идентични казуси както в административната, 
така и в съдебната фаза на производството. 
Всичко това ще се повтори и сега при при­
лагането на разпоредбите за конфликта на 
интереси, включени в ЗПКОНПИ.
Подходът с § 2, ал. 1 уредбата за декла­
рирането, конфликта на интереси и за адми­
нистративнонаказателната отговорност да се 
„прилага съответно“ и за лицата, които не 
заемат висши публични длъжности, поражда 
сериозни проблеми. Преди всичко дефини­
цията за конфликт на интереси по чл. 52 
ЗПКОНПИ оставя впечатление, че ако едно 
лице не заема висша публична длъжност, но 
има частен интерес, който може да повлияе 
върху безпристрастното и обективното из­
пълнение на задълженията му по служба, 
това не е конфликт на интереси. Смятам, че 
предвид широко разпространените практики 
на конфликт на интереси предвиденото в 
чл. 67 ЗПКОНПИ ограничение лица, за ко­
ито е установен конфликт на интереси, да не 
могат да заемат висша публична длъжност в 
продължение само на една година, няма да 
постигне възпиращ ефект. Това се отнася и 
за едногодишния срок по чл. 38, ал. 1, т. 4 
относно подаване на декларация за иму­
щество и интереси след освобождаване от 
висша публична длъжност. Предвид всичко