Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 52

СТР.  52	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
правомощията на прокуратурата: да извършва 
разследване (чл. 127, т. 2) и да поддържа обви­
нението пред съд (чл. 127, т. 3, предл. второ). 
Липсва конституционна уредба относно други 
компетенции на този специализиран орган, 
което означава, че не са му предоставени 
изключително важни и необходими на все­
ки прокурор способи за работа, посочени в 
чл. 127, т. 1 – 3, без които той не би могъл да 
изпълнява функциите си в наказателното про­
изводство. Конституционната разпоредба не 
предоставя на специализирания прокурорски 
орган правомощие да ръководи разследването 
и да упражнява надзор върху законосъобраз­
ното му провеждане (т. 1), както и да прив­
лича към наказателна отговорност главния 
прокурор или негов заместник (т. 3, предл. 
първо). С оглед на липсата на изрично консти­
туционно възлагане в първото изречение на 
чл. 130, ал. 4 Конституционният съд приема, 
че други компетентности на специализирания 
прокурор не могат да бъдат предоставени със 
закон, което означава, че той би трябвало да 
разследва сам престъпленията, без да може 
да ги възлага на разследващи органи, както 
и не би могъл да привлича към наказателна 
отговорност лицата (т.е. да внася обвинения 
в съда). Анализът на разпоредбата на чл. 130, 
ал. 4, изр. първо от Конституцията обосновава 
извода на съда, че разпоредбата на практика 
създава конституционен орган за разследване 
на престъпления от общ характер, извършени 
от главния прокурор или негов заместник, 
като силно ограничава правомощията, с които 
той може да реализира функцията на проку­
ратурата да следи за спазване на законността 
само до един от способите по чл. 127 – този 
по т. 2. Този орган привидно разполага и с 
правомощието, визирано във втората хипотеза 
на т. 3 на чл. 127 – да поддържа обвинението 
пред съда, но това е само привидно, тъй като 
при тази редакция правомощието да поддър­
жа обвинението е лишено от практическо 
изражение и не би могло да се упражни. При­
чината за това е, че за да се реализира това 
правомощие, специализираният прокурорски 
орган трябва да е компетентен да привлече 
разследваното лице към наказателна отго­
ворност (първата хипотеза на т. 3), действие, 
което като процесуална логика предшества 
поддържането на обвинението и с каквото 
правомощие специализираният прокурорски 
орган всъщност не разполага. 
В допълнение на изложеното Конститу­
ционният съд отбелязва и следното: консти­
туционното възлагане, предвидено в чл. 130, 
ал. 4, изр. второ – „Процедурата за избор и 
назначаване [на специализирания прокурорски 
орган] се определя в закон“ – е изрично. Освен 
посочените в разпоредбата, други въпроси не 
биха могли да бъдат уредени от Народното 
събрание. Със закон не биха могли да бъдат 
предоставени други правомощия на този 
специализиран орган, а доколкото предоста­
вената му компетентност не обхваща реда, 
по който ще осъществява правомощията си, 
се създава сериозен риск от това да работи 
по собствени правила. 
С оглед на констатираните от съда недос­
татъци на конституционния статус на този 
новоучреден орган – изключителна неяснота 
на предоставените му правомощия на фона 
на установената в Основния закон задача на 
прокуратурата и способите за нейната реа­
лизация – той е създаден с разпоредба, която 
е лишена от характеристиките на яснота и 
непротиворечивост, особено присъщи на раз­
поредба от конституционен ранг.
Конституционният съд неведнъж е поста­
новявал, че правовата държава във формален 
смисъл е държавата на правната сигурност, 
което на свой ред предполага законите да са 
ясни, точни и непротиворечиви. Това е основен 
компонент от многопластовото съдържание на 
този принцип, който изисква от законодателя 
установеният от него правов ред да съдържа 
конкретни правила, даващи възможност на 
правните субекти да изведат от тях предпи­
сания модел за поведение. Това изискване 
важи с още по-голяма сила по отношение на 
статуса на държавните органи, особено когато 
са учредени на конституционно ниво. В този 
смисъл, реализирайки своето правомощие 
на производна учредителна власт, Народното 
събрание дължи да осигури трайно и последо­
вателно като концепция регулиране, като да 
зададе параметри на обществените отношения 
в духа на ключовите за конституционализма 
идеи, на които се изгражда и крепи поли­
тическата и правната система в държавата 
(Решение № 10 от 2016 г. по к.д. № 3/2016 г. 
и Решение № 8 от 2017 г. по к.д. № 1/2017 г.). 
Уреждайки института на прокурор, разследващ 
главния прокурор, на конституционно ниво 
чрез настоящата редакция на чл. 130, ал. 4, 
изр. първо от Конституцията, Народното 
събрание не постига съответствие с основни 
принципни положения относно функциони­
рането на съдебната власт в България. Кон­
ституционният съд застава на позицията, че 
оспорената разпоредба на чл. 130, ал. 4, изр. 
първо е неясна до степен да е неприложима. Тя 
не съответства на конституционното изискване 
и стандарт за яснота и непротиворечивост, с 
което противоречи на основен конституционен 
принцип – принципа на правовата държава по 
чл. 4, ал. 1 от Основния закон. Недопустимо 
е конституционна разпоредба да прави изклю­
чение от този принцип, още повече когато тя 
се отнася до статуса на държавен орган, съз­
даден да следи за спазването на законността 
от висши органи в системата на съдебната