Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  15
Решението на Народното събрание, об-
народвано в „Държавен вестник“, бр. 60 от 
14.07.2023 г., е със следното съдържание: „На-
родното събрание на основание чл. 86, ал. 1 
от Конституцията на Република България и 
чл. 13, ал. 8 във връзка с чл. 10, ал. 1, т. 5 
от Закона за пряко участие на гражданите в 
държавната власт и местното самоуправле-
ние, като взе предвид доклада на Комисията 
по правни въпроси и становищата, отразени 
в него, реши: Не приема Предложението за 
произвеждане на национален референдум с 
въпрос „Съгласни ли сте българският лев да 
бъде единствена официална валута в България 
до 2043 година?“.
Преди да се произнесе по съществото на 
искането, Конституционният съд счита за 
необходимо да отбележи, че съгласно чл. 84, 
т. 5 от Конституцията компетентен държавен 
орган да приеме решение за произвеждане на 
национален референдум е Народното събра-
ние. Разпоредбата на чл. 6, ал. 1 ЗПУГДВМС 
гласи: „Споровете за конституционност на 
решението на Народното събрание за произ-
веждане на национален референдум се реша-
ват от Конституционния съд до определяне 
на датата за неговото произвеждане“. Тази 
разпоредба следва да се тълкува в контекста 
на установеното в чл. 149, ал. 1, т. 2 от Кон-
ституцията правомощие на Конституционния 
съд да се произнася по конституционосъо-
бразността на „законите и другите актове 
на Народното събрание“. Това означава, че 
приетите от Народното събрание решения, 
в частност и решението, предмет на насто-
ящото дело, попадат в обхвата на актовете на 
парламента, предмет на контрол за консти-
туционосъобразност, по смисъла на чл. 149, 
ал. 1, т. 2 от Конституцията. В тази разпоред-
ба конституционният законодател „не прави 
разграничение между актове на Народното 
събрание с положително и актове с отрица-
телно съдържание с оглед на компетентността 
на Конституционния съд“ (определение от 
27.10.1992 г. по к.д. № 22/1992 г.). Следователно 
на контрол за конституционосъобразност по 
смисъла на чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституци-
ята подлежи не само решение на Народното 
събрание, което подкрепя произвеждането на 
национален референдум, но и решение, което 
отхвърля направено предложение за произ-
веждане на национален референдум, каквото 
е постановеното в настоящия случай. Закон, 
включително и законът, уреждащ прякото 
участие на гражданите в осъществяването 
на държавната власт, не може да промени 
параметрите на компетентност на Конститу-
ционния съд, установени в Основния закон.
Вносителят твърди, че в хипотезата на 
чл. 10, ал. 2 ЗПУГДВМС парламентът няма 
компетентност да приеме „отрицателно“ ре-
шение по предложението за произвеждане 
на национален референдум, защото „кон-
ституционният законодател установява като 
равнопоставени основните способи, чрез 
които суверенът властва“ – чл. 1, ал. 2 от 
Конституцията.
От данните по делото, посочени по-горе, 
се установява, че внесеното в Народното 
събрание предложение за произвеждане на 
национален референдум е с подписка, съдър-
жаща потвърдени от компетентния държавен 
орган подписи на повече от 400 000 български 
граждани с избирателни права. С оглед на 
това оспореното решение на Народното съб- 
рание по отправеното до него предложение 
за произвеждане на национален референдум 
от гледна точка на законовата уредба попада 
в хипотезата на чл. 10, ал. 2 ЗПУГДВМС.
Съгласно чл. 1, ал. 2, изр. 1 от Конститу-
цията цялата държавна власт произтича от 
народа. Конституционният законодател още 
в първата конституционна разпоредба, като 
определя формата на държавата (и конкретно 
формата на държавно управление), установява 
народния суверенитет като основополагащ 
принцип, основно начало на конституционния 
държавен ред. Разпоредбата определя един-
ствено народа, неговата воля като фактор на 
демократично легитимиране на държавната 
власт в нейната пълнота. Народът е титуляр 
на държавната власт и източник на нейната 
легитимност в единството си като държавотво-
рен народ, независимо от формите на нейното 
осъществяване – пряко или представително 
чрез установените в Конституцията органи. 
Разпоредбата на ал. 3 на чл. 1 от Конституци-
ята изрично въвежда забрана за присвояване 
на народния суверенитет от която и да било 
част от народа, от политическа партия, от 
държавна институция или от отделна личност.
Конституционният законодател е установил 
две основни форми на осъществяване на дър-
жавната власт с равностоен конституционен 
ранг – пряко и представително (чл. 1, ал. 2 от 
Конституцията), които взаимно се допълват и 
укрепват стабилността на модерната демокра-
тична държава. И двете форми на осъществя-
ване на държавната власт в конституционната 
демокрация се основават на върховенството 
на правото, чието най-ярко проявление е вър-
ховенството на Основния закон на държавата, 
какъвто е и действащата българска Конститу-
ция. Съгласно чл. 4, ал. 1 от Конституцията 
България е правова държава и се управлява 
според Конституцията и законите. „Народът 
като носител на суверенитета едновременно 
поставя ограничения на публичните власти 
(учредените власти)“ чрез обективираната в 
Конституцията негова воля и „доброволно 
сам се поставя под действието на Основния 
закон“, на установените правила, ценности и 
принципи, изразяващи тази воля – обща за