Държавен вестник, бр. 13, 2005 г., стр. 4

С Т Р .  4
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  13
щите по начин, че и причинените с тях общес-
твеноопасни последици се свързват в един общ
престъпен резултат.
Оспорваната част от ал. 6 на чл. 26 НК регу-
лира случай на изрично изключване приложе-
нието на продължаваното престъпление. А ясно
правило на правовата държава е, че разпоредби-
те, представляващи  изключение от самостояте-
лен правен институт, трябва да бъдат не само
точно и ясно формулирани, но тяхното прилага-
не  да бъде в тясна близост и съотнасяне с основ-
ния текст на закона, да изхожда от неговия дух и
волята на законодателя. Това формално изиск-
ване е още по-стриктно досежно наказателно-
правните норми—яснота, прецизност и недвус-
мисленост в степен, която позволява на възмож-
ните субекти да контролират своето поведение.
В оспорената част на ал. 6 на чл. 26 НК тези
изисквания са изпълнени и няма необходимост
от тълкуване поради неяснота или двусмислие.
5. В искането обаче тезата за противокон-
ституционност  на оспорения текст  се основава
не на твърдение за неяснота, а на предположе-
нието, че прокурорът може да знае за извърше-
ни престъпления при продължавана престъпна
дейност, но съзнателно да не включва част от
нея в обвинителния акт и така “по собствено
усмотрение” да комбинира престъпленията, без
контрол от страна на съда и по този начин
принципът за равенството на гражданите пред
закона да бъде нарушен.
Съдът счита, че тази конструкция е  непри-
емлива. Тя се основава на хипотетичната въз-
можност прокурорът да е недобросъвестен и
избирателно да включи или да не включи в
обвинителния акт едно или друго деяние, което
е част от продължаваното престъпление.
Що се отнася до довода, че правната уредба не
съдържа гаранции срещу злоупотреба от страна
на прокурора в тази фаза на процеса, той също не
може да бъде споделен. Законът не само че не
позволява произвол при осъществяването на тази
функция, но с императивни норми— чл. 12, 86 и
чл. 235, ал. 1 НПК е създал задължения за проку-
рора да взема всички мерки за разкриването на
обективната истина и във всички случаи при на-
личие на престъпление да внесе обвинителен акт.
Това представлява негово конституционноправ-
но задължение—да следи за спазването на закон-
ността като  привлича към отговорност лицата,
които са извършили престъпление, и поддържа
обвинението по наказателните дела от общ ха-
рактер (чл. 127, т. 1 от Конституцията). Обясни-
мо съдебен контрол при съставянето на обвини-
телния акт не се предвижда, защото противното
би означавало, че съдът се намесва в упражнява-
нето на автономната функция на прокурора да
състави обвинителния акт, а като се има предвид,
че прокурорът ще е страна в съдебната фаза на
процеса, така би бил накърнен основният прин-
цип за независим и безпристрастен съд.
Още едно съображение: правилното прилага-
не на закона е отговорност не на законодателя, а
на правоприлагащите органи, в частност прила-
гането на закона от конституционно определени-
те органи да привличат към отговорност лицата,
извършили престъпление, е въпрос на законосъ-
образно, компетентно и добросъвестно изпълне-
ние на възложените им правомощия, а не на кон-
ституционосъобразност на законовата уредба.
Аргументите, приведени в искането, визират
именно евентуално неправилно и недобросъвес-
тно прилагане на оспорената част от ал. 6 на чл. 26
НК. А в същността си въпросът опира преди всич-
ко до разкриваемостта на престъпленията и ра-
ботата на органите в досъдебното производство.
6. Конституционният принцип, за който се
поддържа, че е нарушен,  е равенството на граж-
даните пред закона. То е прокламирано още в
преамбюла на Конституцията като общочовеш-
ка ценност. В чл. 6, ал. 2 от Конституцията ра-
венството на гражданите пред закона е закре-
пено като конституционен принцип, който стои
в основата на гражданското общество и държа-
вата. Той е общ за цялата правна система и е
основа за тълкуване и прилагане на Конститу-
цията, както и за нормотворческата дейност.
Проявата му е в две направления: забрана за
произволно неравнопоставяне и повеля за рав-
но третиране. Забраната за произвол важи спря-
мо трите власти.  По отношение на законодате-
ля се забранява третирането на равното като
неравно и обратното, при положение че няма
същностно оправдание за някакво отклонение.
Произволът представлява нарушение на обек-
тивен критерий като мащаб за справедливост.
Забраната за произвол е важен материалнопра-
вен компонент от съдържанието на правовата
държава и е приложима към всеки закон.
Повелята за равно третиране вменява в задъл-
жение за органите на власт да третират равно
всички, които биват засегнати от техни действия
или решения. Изискването добива самостоятел-
но значение и тежест там, където властите разпо-
лагат с възможност за преценка и усмотрение.
Прокламираният в чл. 6, ал. 2 от Конститу-
цията принцип за равенство на гражданите пред
закона не допуска законодателят да въвежда нито
ограничения в правата на гражданите, нито при-
вилегии, основани на изчерпателно изброените
признаци. От съпоставянето на оспорената част
на ал.6 от чл. 26 НК с това ясно и утвърдено съ-
държание на принципа се налага изводът, че со-
ченото противоречие не е налице. Оспореният
законов текст не постулира неравно третиране,
не предвижда нито привилегии, нито дискрими-
нация, не насърчава съзнателното невключване
на разкрити престъпления в обвинителния акт и
не нарушава конституционния принцип.
7. И твърдението, че оспореният законов
текст ликвидира института на продължавано-
то престъпление, защото представлява отрица-
ние на същността му и поради това е противо-
конституционен, не може да бъде споделено.
Институтът на продължаваното престъпление
няма конституционна уредба. В този случай
съдът схваща упрека за противоконституцион-
ност в смисъл, че се допуска противоречиво