Държавен вестник, бр. 65, 2018 г., стр. 38

СТР.  38	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  65
воречи и на приципите на Конституцията, и 
на всички действащи анти-дискриминационни 
и наказателноправни разпоредби.
Друга погрешна интерпретация на мно­
зинството е свързана с понятието „идентич­
ност, основана на пола“ („gender identity“). 
Съществуването на хора, които в поведението 
си се отклоняват от традиционните мъжки 
или женски роли (и желаят да е така), е 
житейски, а не нормативен факт и никоя 
конституция или закон (дори нацистки или 
комунистически) не може да определи дали 
тях ги има, или не, а само дали могат да 
бъдат изтребвани (в случая с нацизма), ди­
скриминирани и изселвани (при комунизма), 
или снабдени с елементарна защита срещу 
насилие, каквото предвижда Конвенцията. 
Очевидно публичното признаване на един 
съществуващ факт помага, а не вреди при 
гарантирането на тази защита. Да се твърди 
(както в някои от постъпилите становища), 
че някаква „българска конституционна иден­
тичност“ противоречала на признаването на 
съществуващи факти от живота, е нелепо. Да 
се твърди, че Конституцията забранява да се 
говори за това, понеже то „не цели постига­
не на равенство между половете, а заличава 
разликите между тях, с което принципът 
на равенството загубва смисъла си“, е също 
необяснимо. Как точно става заличаването 
на разликата между половете за мен (и ве­
роятно за други със също така обикновени 
възприятия като моето) остава загадка. Но 
от това се извежда увенчаващата мотивите 
към решението фраза, че „ако обществото 
загуби способността да прави разлика между 
жена и мъж, борбата срещу насилието над 
жените остава само формален, но неизпълним 
ангажимент“. Излиза, че според конституци­
онния законодател изясняването на факта, че 
има лесбийки или трансвестити означава, че 
мъжете и жените ще станат еднакви. Слава 
Богу, нищо в текста на Конституцията не 
показва, че конституционният законодател 
е имал подобни мисли.
Бурната социална реакция на българското 
общество, макар и подстрекавана от неверни 
тълкувания и внушаване на фалшиви страхове, 
очевидно отразява някои реални опасения, 
свързани с възможността ратификацията на 
Конвенцията:
а) да се окаже способ за проправяне на 
път към признаване на еднополовия брак, и 
б) да открие пътя за екстравагантни не­
правителствени организации към насаждане 
по „законен“ начин сред децата на „свръх­
освободени“ идеи (като самоназоваващата се 
така „джендър идеология“ – „gender ideology“).
Първото опасение е неоснователно. Спо­
ред чл. 46, ал. 1 от българската Конституция 
бракът е съюз между мъж и жена. Конститу­
ционни изменения не стават чрез конвенции, 
а единствено по начин, описан в глава IX от 
Конституцията.
Второто опасение има своите основания. 
Факт е, че понякога разумни класически 
либерални идеи се защитават от тесногръди 
либералфанатици или екстравагантни авантю­
ристи по съответен за манталитета им начин. 
Конституционният съд не е призван да гадае 
дали такива ще се втурнат към българските 
училища и дали някое правителство няма да 
ги допусне там – нещо, което то има всичката 
власт да възпре, а при наличие на обратна 
политическа воля то би могло да ги допусне 
със или без обсъжданата Конвенция.
Понятието „джендър идеология“ (с което 
българското общество се запозна напоследък) 
е точно толкова популярно, колкото понятията 
„екофашизъм“ (ecofascism) и „феминистона­
цистка“ (feminazi). Общото е, че и трите понятия 
могат да се използват от ентусиазирани инте­
лектуалци, но нямат никаква правна стойност.
Не съществува обаче никакво основа­
ние – поради страх от това, че някое пра­
вителство няма да си свърши работата или 
че някои родители се считат неспособни да 
възпитават децата си – да се обявява за проти­
воконституционна международна конвенция, 
която не противоречи на никакъв текст или 
принцип на българската Конституция.
Конституционен съдия: 
Филип Димитров
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдията Константин Пенчев
по конституционно дело № 3 от 2018 г.
Моето мнение е, че няма несъответствие 
на Конвенцията на Съвета на Европа за 
превенция и борба с насилието над жени и 
домашното насилие, съставена на 11.05.2011 г. 
в гр. Истанбул, подписана от Република Бъл­
гария на 21.04.2016 г., с Конституцията на 
Република България.
1. За да постанови решение за несъот­
ветствие на Конвенцията с Конституцията, 
Конституционният съд се е мотивирал по 
следния начин: 
1.1. Съдът приема, че разпоредбите на 
чл. 3, буква „в“ и чл. 4, § 3 от Конвенцията 
противоречат на чл. 6, ал. 2 и чл. 4, ал. 1 
от Конституцията. Тъй като по тези разпо­
редби са недопустими резерви (чл. 78), то 
те правят цялата Конвенция несъвместима 
с Конституцията.
1.2. Приема се, че разпоредбите на чл. 3, 
буква „в“ и чл. 4, § 3 определят пола както като 
биологична категория, така и като социален 
конструкт, обусловен от субективните въз­
приятия и представи на определено общество 
за ролята на мъжете и жените. Това двояко 
разбиране за понятието пол противоречи на 
чл. 6, ал. 2 от Конституцията, която разпоредба