Държавен вестник, бр. 81, 2010 г., стр. 20

СТР.  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  81
по-специално на тези, които ползват английски 
език, пред комуникиращите с извъннацио­
налните научни среди на друг език. То не би 
попречило с нищо на традиционното езиково 
общуване в отделните научни отрасли, което 
се е осъществявало досега без изрична правна 
регламентация. 
Въведеното изискване не само не е огра­
ничаващо и дискриминационно, а открива за 
всички представители на академичната общ­
ност достъп до глобалния пазар на научни идеи. 
Глобализационните тенденции в съвременното 
общество се изразяват не само в свободното 
движение на хора и капитали, но и в обмен 
на знания и информация извън националните 
и регионалните граници. Основна роля като 
комуникационно средство за утвърждаване на 
посочената тенденция има световната мрежа 
на интернет, в която най-често използваният 
език е английският – обстоятелство, което е 
общоизвестно. Следователно оспорените нор­
ми са насочени към включване на българската 
академична общност в глобалния обмен на 
научна информация с оглед преодоляване 
на опасността от културен изолационизъм и 
провинциализъм, а дори и от посегателства 
върху интелектуалната собственост.
2. По т. 3 (чл. 12 ЗРАСРБ)
С взетото от мнозинството решение се 
обявява противоконституционност на разпо­
редба, въвеждаща по-високи изисквания към 
дисертационния труд, необходим за защита 
на научната степен „доктор на науките“, под 
предлог, че ЗРАСРБ съдържа празнота, като 
не предвижда никаква разлика в статуса на 
докторите на науките спрямо онези лица, които 
при по-леки условия придобиват по-ниската 
степен „доктор“ (научно-образователна). Няма 
да спорим по въпроса дали при извършването 
на една изключително интелектуална дейност 
„личното удовлетворение“ от по-високото 
научно постижение е без значение. Считаме 
обаче, че от конституционна гледна точка не 
е задължително предимствата (ползите) за 
носителите на по-високата научна степен да 
бъдат изрично уредени единствено и само в 
ЗРАСРБ. Достатъчно е това да е сторено в други 
нормативни актове, а такова разграничение в 
правния статус наистина е налице. Например, 
Наредбата за структурата и организацията 
на работната заплата, която съставлява нор­
мативен акт по прилагането на Кодекса на 
труда, а не на отменения Закон за научните 
степени и научните звания (ЗНСНЗ), в своя 
чл. 11 предвижда различен, по-висок размер 
на допълнителното месечно възнаграждение 
за носителите на степента „доктор на науки­
те“ по отношение на носителите на степента 
„доктор“. Такъв подход е използван от На­
родното събрание и Конституционния съд 
при определяне на съответни допълнителни 
месечни възнаграждения, като новата правна 
уредба не дава основание да бъде изоставен, 
тъй като в тази насока (относно материалното 
стимулиране) не се отличава принципно от 
старата.
Що се отнася до конкурсите за заемане 
на академичните длъжности „доцент“ и 
„професор“, изпълнението на предписанията 
по чл. 26, ал. 1 и чл. 29, ал. 1 ЗРАСРБ без 
съмнение дава възможност на съответното 
научно жури да преценява като по-високо 
научно постижение придобиването на сте­
пента „доктор на науките“ от придобиването 
на степента „доктор“. В тази връзка трябва 
да се отбележи, че текстовете на чл. 12, ал. 2 
и чл. 29, ал. 1 ЗРАСРБ, относими съответно 
към изискванията за придобиване на научна­
та степен „доктор на науките“ и заемане на 
длъжността „професор“, разкриват определе­
но сходство. Посоченият критерий обаче не 
може да бъде единствено решаващ за изхода 
от конкурса, защото несъмнено от значение 
са и редица други постижения и качества 
на кандидатите, като например други на­
учноизследователски трудове, публикации, 
изобретения, научно-приложни разработки, 
натрупани педагогически опит и умения и 
т. н. Конституцията не изключва възприетия 
от законодателя подход за заемане на длъж­
ността на основата на комплексната оценка 
по различни критерии. 
3. По т. 4 (чл. 15, ал. 2 ЗРАСРБ)
Категоричното ни становище е, че разпо­
редбата на чл. 15, ал. 2 ЗРАСРБ не е противо­
конституционна. Нейното основно предназна­
чение е не да ограничава индивидуални права 
(в частност правото на труд на членовете 
на академичната общност), а да обезпечи 
изпълнението на ангажимента на държава­
та да създаде условия за свободно развитие 
на науката и образованието, произтичащ от 
чл. 23 на Конституцията. Не може да се очак­
ва качествен научно-образователен процес, 
когато преподавателите и изследователите в 
едно висше училище или научна организация 
полагат труда си извън работното време по 
тяхното основно трудово правоотношение с 
друг работодател. За никаква здравословна, 
честна конкурентна среда не може да става 
и дума, ако едно и също хабилитирано лице, 
стимулирано от възможността за по-високи 
доходи, участва с името и заслугите си в ак­
редитацията на няколко учебни заведения. 
При това доколко от оспорената разпоредба 
следва някакво стеснение на правата на 
отделна категория лица, то е напълно про­
порционално на поставената цел, защото 
не изключва възможността за полагане на 
допълнителен труд от лицата от академич­
ния състав – без ограничения за работа на 
хонорар като гост-преподаватели, както и 
по допълнителен трудов договор при същия 
работодател, а при друг работодател – само за 
заемане на втора, трета и т. н. научно-препо­
давателска академична длъжност. Обобщено 
казано, минималното ограничение по чл. 15, 
ал. 2 ЗРАСРБ е конституционно оправдано 
в светлината на чл. 23 от Конституцията, 
поради което е съвместимо с чл. 48 и чл. 6, 
ал. 2, изр. 1 от Конституцията. Аналогично 
е на много по-тежките несъвместимости,