Държавен вестник, бр. 85, 2021 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  85
в конфликт с правото на лична свобода и 
неприкосновеност, гарантирано в чл. 30, ал. 1 
от Конституцията. Предвиденото отдалечено 
провеждане чрез видеоконферентна връзка 
на процедурата по решаване на въпроса за 
трайното задържане на обвиняемия лишава 
съда от възможността да придобие преки и 
непосредствени впечатления за обективното 
състояние на лицето и във връзка с това – за 
достоверността на неговите твърдения за 
наличие на физически наранявания или мал-
третиране. По този начин е застрашена и 
не е гарантирана в пълен обем забраната за 
мъчение, жестоко, безчовечно или унижаващо 
отношение.
Конституционният съд споделя тезата на 
омбудсмана, че разпоредбата на чл. 64, ал. 2, 
изр. второ от НПК нарушава правото на за-
щита на гражданите по чл. 122 във връзка 
с чл. 56 от Конституцията. Гарантираното с 
последната конституционна норма право на 
защита е всеобхватно. То намира специфични 
проявления в различните сфери на обществе-
ния живот и в частност в отделните правни 
отрасли. Конституционният съд е приемал, 
че чл. 56 от Основния закон проявява своето 
действие както пряко, така и опосредено – чрез 
други конституционни разпоредби, конкре-
тизиращи и доразвиващи правото на защита 
в специфични области. Такова проявление 
чл. 56 бележи във връзка с чл. 30 от Консти-
туцията. Предвид изключителната значимост 
на правото на лична свобода на гражданите 
Основният закон установява определени спе-
цифични гаранции срещу нарушаването му 
чрез задържане на лицата. На първо място, 
той признава правото на адвокатска защита от 
момента на задържането на едно лице или от 
момента на привличането му в качеството на 
обвиняем (чл. 30, ал. 4). На второ място, Кон-
ституцията постановява, че всеки има право да 
се среща насаме с лицето, което го защитава, 
като обявява тайната на техните съобщения 
за неприкосновена (чл. 30, ал. 5). Като приз­
нава правото на защита от адвокат от въз-
можно най-ранния момент, дори предхождащ 
наказателното производство – фактическото 
задържане, Конституцията прави правото на 
защита реално и ефективно. Конституцион-
ната разпоредба на чл. 30, ал. 4 е намерила 
своето специфично проявление в чл. 94, ал. 1, 
т. 6 НПК, изискваща задължително участие 
на защитник в наказателното производство, 
когато е направено искане по чл. 64 НПК или 
обвиняемият е задържан. Нормата на чл. 30, 
ал. 5 от Основния закон е доразвита в НПК 
чрез разпоредбите на чл. 55, ал. 2 и на чл. 99, 
ал. 1, уреждащи правата на обвиняемия и на 
защитника в наказателния процес.
Текстът на чл. 55, ал. 2 НПК въвежда в 
националното право изискванията на Дирек-
тива 2013/48/ЕС на Европейския парламент 
и на Съвета от 22 октомври 2013 г. относно 
правото на достъп до адвокат в наказателното 
производство и в производството по европей-
ска заповед за арест и относно правото на 
уведомяване на трето лице при задържане и 
на осъществяване на връзка с трети лица и 
консулски органи през периода на задържане. 
С него са възприети европейските стандарти, 
утвърдени в практиката на ЕСПЧ, относно 
начина на осъществяване на комуникацията 
между обвиняем и адвокат – правото на об-
виняемия свободно да осъществява връзка 
със защитника си, да се среща насаме с него, 
да получава съвети и друга правна помощ, 
включително преди започване и по време 
на провеждане на разпита и на всяко друго 
действие с участие на обвиняемия (Sakhnovskiy 
v. Russia, Gorbunov and Gorbachev v. Russia, 
Marcello Viola v. Italy, Golubev v. Russia). Същ­
ностна характеристика на комуникацията 
между защитника и обвиняемия е нейната 
поверителност, гарантирана от Конституцията 
в чл. 30, ал. 5, с изискването срещите помежду 
им да са насаме, както и с прогласяване на 
неприкосновеността на тайната на техните 
съобщения. Поверителността на общуването 
между обвиняемия и защитника му е от клю-
чово значение за осигуряване на ефективното 
упражняване на правата на защитата и е съ-
ществен елемент от правото на справедлив 
наказателен процес. Във всяка демократична 
и правова държава задължението да се за-
чита поверителността означава не само, че 
държавата трябва да се въздържа от намеса 
или да има достъп до тази комуникация, но 
в още по-голяма степен следва да гарантира, 
че когато обвиняемият е задържан или се 
намира в контролирано от държавата място, 
тя трябва да е в състояние да обезпечи такива 
условия и ред за комуникация между задър-
жания и неговия защитник, които осигуряват 
и спазват поверителността по начин, който 
не ограничава правото на защита във всички 
негови проявления.
Осъществяването на видеоконферентна 
връзка по начина, по който е уредена в ата-
куваната разпоредба, поражда сериозни съм-
нения относно качеството на поверителността 
на комуникацията между обвиняем и адвокат 
в производство по първоначално вземане на 
мярка за неотклонение задържане под стража. 
Съгласно чл. 64, ал. 2, изр. второ от НПК 
обвиняемият, чието задържане е поискано 
от прокурора, се намира в затвор или арест 
в изпълнение на задържане до 72 часа, взето 
от държавния обвинител. Самоличността 
на лицето се удостоверява от началника на 
затвора или на ареста или от определен от 
тях служител. При всички положения об-
виняемият се намира в помещение, изцяло 
контролирано от държавата. Тя е отговорна 
и за осъществяването на видеоконферентната 
връзка, посредством която се провежда произ-
водството по чл. 64, ал. 3 НПК. Защитникът 
на обвиняемия в такова производство не е във 
физически контакт с обвиняемия, тъй като се