Държавен вестник, бр. 80, 2009 г., стр. 19

БРОЙ  80	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  19  
както и чл. 1 от Първия допълнителен прото-
кол към Европейската конвенция за правата 
на човека и основните свободи. 
В становището на Националния истори-
чески музей се посочва, че чл. 113, ал. 1, 
2 и 3 ЗКН не нарушава чл. 17, ал. 1 и 3 от 
Конституцията на Република България, като в 
същото време целият закон е съобразен с ра-
тифицираните от Република България между-
народни конвенции, а също така кореспондира 
със законодателствата в повечето европейски 
държави. Що се отнася до недопускането на 
придобивната давност като способ за доказване 
на правото на собственост по отношение на 
движими археологически паметници на кул-
турата – национално богатство, становището 
на Националния исторически музей подкрепя 
искането на омбудсмана. 
Становището на Националния археологиче-
ски институт с музей на Българската академия 
на науките се противопоставя на искането на 
омбудсмана на републиката. В него се отстоява 
виждането, че наложителните идентификация 
и регистрация на движимите културни цен-
ности по ЗКН не нарушават по какъвто и да е 
начин правото на собственост. Те се определят 
като част от единен процес, който трябва да 
определи статута на културните ценности и 
да даде законово основание за включването 
им в легалния граждански оборот. 
Становищата на Фондация „Тракия“ и 
Софийското нумизматично дружество „Ге-
орги Сава Раковски“ подкрепят искането на 
омбудсмана на Република България. Според 
тях текстът на чл. 113 ЗКН противоконститу-
ционно ограничава свободата на собствениците 
на движими културни ценности да се разпо-
реждат със своята собственост, като въвежда 
утежняващи и ограничаващи процедури за 
разпоредителни действия. Нормите на § 5, 
ал. 2 и 3 от преходните и заключителните 
разпоредби от ЗКН ограничават правото на 
собственост, като в разрез с конституционно 
установените принципи не допускат при устано-
вяването правото на собственост на движимите 
културни ценности – национално богатство, 
позоваването на изтекла придобивна давност. 
Съюзът на юристите в България подкрепя 
аргументите на омбудсмана на Република 
България.
Конституционният съд обсъди искането, 
прецени съображенията, съдържащи се в него 
и в становищата на заинтересованите страни, 
и за да се произнесе, взе в предвид следното:
1. Установеното с разпоредбата на чл. 113, 
ал. 1 ЗКН изискване възмездни прехвърлител-
ни сделки с движими културни ценности да се 
извършват само ако те са идентифицирани и 
регистрирани по реда на този закон, не огра-
ничава правото на частна собственост върху 
тях и не накърнява неговата неприкосновеност. 
Съществуването на това изискване е мотиви-
рано от спецификата на тази категория обекти 
на правото на собственост, която е относима 
към защитата и на други конституционно 
значими ценности, визирани в чл. 23, изр. 2 
и чл. 54, ал. 1 от Конституцията.
Според първия конституционен текст дър-
жавата се грижи за опазване на културното 
наследство, а според втория от тях гражданите 
могат да развиват своите културни потреб-
ности, като се ползват от общочовешките 
и националните културни ценности. В този 
контекст трябва да се отчита балансът на 
интереса на колекционерите на движими 
вещи, представляващи културни ценности, с 
универсалното право на гражданите за достъп 
до тези ценности. Това означава, че правото 
на собственост по отношение на движимите 
културни ценности не може да се третира, 
както е в общия случай като имуществено 
право с определен паричен еквивалент, което 
е ненарушимо и което е обект на неограни-
чената власт на неговия носител, тъй като е 
свързано с реализация на културните права 
на всеки гражданин и тяхното гарантиране 
чрез упражняване на публичноправното за-
дължение на държавата да опазва културното 
наследство.
Обектите на собственост на културни цен-
ности нямат само икономическа стойност, 
защото от тях гражданите могат да извличат 
научна, познавателна, естетическа полза, 
поради което те не представляват обикновен 
елемент от имуществото на техния собстве-
ник. Тази особеност на тези обекти определя 
обществения интерес от създаване на правен 
режим за тяхното опазване от държавата, за 
да бъдат удовлетворени и потребностите от 
неимуществен характер на лица извън кръ-
га на собствениците на движими културни 
ценности.
За да се квалифицира една движима 
вещ като „културна ценност“, е необходимо 
това нейно качество да бъде установено по 
надлежния ред с извършване на съответна 
идентификация, чрез която да се констатира 
съответствие със законовите критерии по чл. 7 
ЗКН. Без такава идентификация предметът не 
може априорно да се третира като „културна 
ценност“ и да се подчини на режима на ЗКН.
Ако тази идентификация е доброволна при 
притежаване на движими културни ценности 
от физически и юридически лица пак с оглед 
установяване на културната стойност и зна-
чимост на съответния предмет – чл. 97, ал. 3 
и 4 ЗКН, то предвидената задължителност на 
същата с оспорената разпоредба на чл. 113, 
ал. 1 ЗКН се обосновава със сигурността на 
гражданския оборот, тъй като се отнася до 
възмездни прехвърлителни сделки с движими 
културни ценности. С това се намалява рискът 
за приобретателя на такава вещ от въвежда-
нето му в заблуждение относно качеството 
є на „културна ценност“ и на пазарната є