Държавен вестник, бр. 105, 2013 г., стр. 7

БРОЙ  105	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
на поземлените имоти само по одобрен ПУП 
оказва влияние върху изработването на ОУП 
и заобикаляне на обективните критерии за 
установяване на условия за устойчиво раз-
витие на териториите и не дава гаранции за 
съобразяване на изискванията на чл. 15 от 
Конституцията. Такова съобразяване може 
да се постигне само ако се установи ясен 
и точен, с достатъчно определяеми харак-
теристики за всички нива критерий, които 
обосновават нуждата от изключението. Такъв 
в атакуваната разпоредба няма, а това про-
тиворечи на чл. 4, ал. 1 от Конституцията. 
Изключва се необосновано и координацията 
между местната и централната власт относно 
дейността по урбанизиране на териториите 
на Черноморското крайбрежие, доколкото 
само от общинския съвет по предложение на 
кмета зависи окончателното решение дали 
земеделска земя или поземлен имот в горска 
територия ще бъде урбанизиран. 
Член 17, ал. 2 ЗУЧК урежда изключение. 
Принцип в правото е, че изключенията се 
тълкуват и прилагат стриктно (вж. и Решение 
№ 18 от 1997 г. по к.д. № 12 от 1997 г.). Ако е 
необходимо разширение на приложното поле 
на изключението, то се постига чрез друга 
правна норма, която изрично обхваща специ-
алния случай. Целта е да се прилага общото 
правило и то да се отнася до всички случаи, 
които не носят признаците, обусловили съз-
даването, и присъщи на изключението. Затова 
и в съгласие с чл. 4, ал. 1 от Конституцията 
трябва случаите, обхванати от изключението, 
да имат детерминиращата ги специфика и тя 
да е точно и ясно определена, за да не създа-
ва двусмислие, съмнения и неопределеност. 
Това е необходимо не само от теоретически 
съображения, но и с оглед предназначението 
и прилагането на изключенията еднакво за 
всички случаи. Те имат особености, които 
същностно ги отличават и противопоставят 
на случаите, подчинени на общата уредба. 
Тези особености имат своята рамка и трябва 
да се прилагат в граници, които не трябва 
да се преминават. Когато тези граници не са 
точно и пълно определени, се размива общото 
и особеното и по пътя на изключението може 
да се стигне до изкривяване, отклоняване и 
обхващане на случаи, в които липсва присъ-
щото на изключението. Поради допускането 
на често и несъобразено с принципа неосно-
вателно прилагане изключението се превръща 
в правило. Така на практика зад формалното 
прилагане на изключението се стига до едно 
неписано, но използвано като правило правно 
положение в противоречие на общия законово 
закрепен принцип, от който поради специфи-
ката си е извлечено изключението (Решение 
№ 4 от 1999 г. по к.д. № 31 от 1998 г.). Вместо, 
ако има недостатък в основното правило или 
то е загубило в социален план регулиращата 
си сила, да се извърши промяна и да се уста-
новят две правила, които еднакво можем да 
отнесем към категорията общи, определеното 
от закона основно правило губи качеството 
си на общо и основно и се оказва подчинено. 
Макар формално да имаме общо правило и 
изключение, в реалността на правоприлагането 
двете правила добиват положение на еднакво 
приложими, което зависи от субективната 
преценка на правоприложителя. В правната 
действителност се очертава неяснота, субек-
тивност и регламентацията губи своята без-
противоречивост и ефикасност. А това пряко 
противоречи на принципа на чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията за управляване на обществените 
процеси съобразно изискванията на правовата 
държава.
Разглеждан в този аспект, чл. 17, ал. 2 ЗУЧК 
и по-специално разпоредбата на т. 6 е типичен 
пример за установяване на възможност чрез 
изключение да бъде отклонено прилагането 
на едно общо правило, чиято категоричност 
не трябва да се подлага не само пряко, но и 
косвено на съмнение. Изрично е посочено в 
ЗУЧК, че разрешение за промяната на предназ-
начението на описани съобразно характерис-
тиката им като земеделски земи и поземлени 
имоти на горските територии, попадащи в 
зона „А“ и зона „Б“, може да бъде дадено само 
при кумулативното наличие на две условия. 
Първото – ако това е предвидено в ОУП, 
влязъл в сила за съответната територия на 
общината, и второто – одобрен по реда на ЗУТ 
подробен устройствен план. От това именно 
общо правило е предвидено изключението за 
промяна на предназначението на земеделските 
земи и поземлени имоти в горските територии 
в посочените десет случая, когато промяната 
може да се извърши „въз основа на влязъл в 
сила подробен устройствен план“. 
Неслучайно в текста на основната раз-
поредба е записано, че разрешение се дава 
„само“ ако това е предвидено с влязъл в сила 
ОУП. Това означава категоричност, точно оп-
ределяне на предпоставките и границите на 
прилагане на разпоредбата. Текстът отразява 
разбирането за значението на двата плана и 
необходимостта от съвместяване на две основ-
ни начала при уреждането на обществените 
отношения при промяна на предназначението 
на имотите – екологична закрила и частен 
и национален интерес, заложени в чл. 15 от 
Конституцията, при създаване и разширява-
не на урбанизирани територии в определени 
зони на територията или застрояване в тях. 
Възприето е това, което трябва да е типич-
но, което е необходимо и което изисква 
осигуряването на екологично съобразяване 
на човешката дейност при урбанизиране на 
територии и недопустимост на отстъпленията 
от екологичните изисквания. Затова измене-
нието на чл. 17 ЗУЧК следва да се разглежда