Държавен вестник, бр. 80, 2009 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  80
на Народното събрание, от една страна, и, 
от друга, сроковете, в които се произнася 
съдът. Очевидно е, че в тези случаи, касаещи 
действащи закони, решението на Конституци-
онния съд ще има характер на тълкувателно, 
а диспозитивът му – основание и задължение 
за законодателна промяна.
Конституционен съдия: Вл. Славов
Снежана Начева
Като признавам напълно застъпената в 
искането по това дело, както и в становищата 
на заинтересуваните страни позиция за прин-
ципния характер и важността на поставения 
въпрос, както и отсъствието на правен ме-
ханизъм на общински съвет да предотврати 
възможността за създаване на противокон-
ституционен закон, засягащ компетентността 
на общински съвет, пред мен продължава да 
стои питането: конституционно допустимо ли 
е решаването на спор за компетентност по 
чл. 149, ал. 1, т. 3 от Конституцията, когато 
спорът е фактически, а не правен?
Съгласно чл. 13 от Закона за Конститу-
ционния съд (ЗКС) Съдът сам решава дали 
отправените към него въпроси са от неговата 
компетентност, а съгласно чл. 25, ал. 2 от 
Правилника за организация на дейността на 
Конституционния съд (ПОДКС) той може да 
се произнесе по допустимостта на искането, 
включваща и въпроса за компетентността, 
във всяка фаза на конституционния процес. 
Макар в заседанието по допустимостта да се 
опитах да развия своето виждане, мотивиращо 
недопустимост, подписах определението по 
допустимостта, съзнавайки, че този въпрос 
може и според мен трябва да бъде дискутиран 
и в заседанието по същество. 
Това мотивира моето особено мнение по 
допустимостта, заявено във фазата на реша-
ване на делото по същество.
1. Искането по дело № 7 от 2009 г. , напра-
вено от правоимащ субект по чл. 150, но само 
относно правомощието на Конституционния 
съд по чл. 149, ал. 1, т. 3 от Конституцията, 
определя предмета на делото и с това до 
голяма степен и предмета на решението на 
Съда. Поначало последният има възможност 
при преценката на компетентността да опре-
дели кое свое правомощие по чл. 149, ал. 1 
упражнява в конкретния случай. Но по това 
дело той няма възможност за такава преценка, 
поради ограниченото право на сезиране за 
конкретно сезиралия го субект. 
2. Според мен правомощието по чл. 149, 
ал. 1, т. 3 от Конституцията се упражнява 
при реален правен спор относно компетент-
ност – претенция на два или повече органи, 
че всеки от тях е компетентен (положителна 
препирня) или некомпетентен (отрицателна 
препирня) да осъществи дадена правно уста-
новена дейност като свое правомощие. Това 
правно установяване може да стане както с 
Конституция, така и със закон, но то трябва 
да съществува и да поражда спора като осно-
вание. Такава е и досегашната практика на 
Конституционния съд, когато се е произнасял 
по чл. 149, ал. 1, т. 3 (Определение № 4 по 
к.д. № 13 от 1999 г.). Обозначението на спора 
за компетентност като спор за приложима 
правна норма от съответен субект с архаичната 
дума „препирня“ най-точно изразява неговата 
същност. Винаги когато Съдът се произнася 
и действа на основата на чл. 149, ал. 1, т. 3, 
той решава конкретен правен спор за ком-
петентност, какъвто спор по това дело няма.
3. По същество мотивите на решението по 
к.д. № 7 от 2009 г., както и диспозитивът са 
по-близки до едно тълкувателно решение по 
чл. 149, ал. 1, т. 1 на Конституцията, каквото 
произнасяне СОС не би могъл да предизвика, 
основавайки се на чл. 149, ал. 1, т. 3.
Приел да се произнесе по същество, Съдът, 
според мен, съзнава, че това не е точно про-
изнасяне по чл. 149, ал. 1, т. 3, защото правен 
спор за правно установена компетентност в 
случая няма. Има фактически спор, провоки-
ран от намерението на Министерския съвет 
да създаде юридическо основание за спор за 
компетентност и предприемане на правно 
значими действия за това. Но последните не 
са доведени докрай – отсъства закон, приет в 
резултат на тази активност. В определен етап 
от законодателния процес – след първото 
гласуване, законопроектът не е придвижен 
и не е подложен на второ гласуване. Поради 
изтичане срока на дейност на 40-то НС е не-
възможно този законопроект да стане закон, 
т. е. да стане юридическо основание на спор 
за компетентност. Единствено такъв спор би 
имал характера на правен и то ако и когато със 
своята двусмисленост или неяснота правната 
норма дава основание за претенции на два 
или повече органа по отношение на дадена 
законоустановена компетентност.
4. При аналитичен прочит намирам едно-
посочност на разсъжденията и допълнително 
основание на това мое виждане и в искането, 
и в становищата на заинтересовани страни, 
вкл. и на Министерския съвет, както и в 
приложените по това дело материали – пис-
мени доказателства, относно обсъждането на 
предмета на спора между заинтересуваните 
институции по чл. 17, ал. 3 ЗКС във връзка 
с чл. 18, ал. 4 ПОДКС.
а) Според становището на МС (стр. 2) 
„независимо дали твърдяното изземване на 
правомощие на СОС от централен орган на 
изпълнителната власт реално е настъпило 
по силата на влязъл в сила закон или това е 
само предвидено в проект за закон“ общината 
в случая има правен интерес, който трябва 
да бъде защитен. Такъв интерес наистина 
съществува, но въпросът, стоящ пред КС, не