Държавен вестник, бр. 60, 2016 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  60
към настоящия конституционен спор, прав-
ният проблем се заключава в предметната 
компетентност на органа, който може да 
приеме предложената промяна в разпоредбата 
на чл. 63 от Конституцията. 
Конституционният съд намира за необ-
ходимо изрично да подчертае, че въпросът 
е решен изцяло на конституционно ниво, а 
специалният закон само доразвива основните 
конституционни положения (чл. 9, ал. 1 и 2 
ЗПУГДВМС).
Конституционният съд приема, че компе-
тентният в случая орган е само и единствено 
Велико Народно събрание. Този извод следва 
от съвкупния анализ на нормите на чл. 153 
и чл. 158, т. 3 от Конституцията, тъй като 
се отнася до промени, засягащи формата на 
държавно управление. Такава промяна ще 
представлява намаляването на броя на народ-
ните представители от 240 на 120. Това е така, 
защото тя съществено засяга организацията 
и структурирането на Народното събрание, 
както и неговата дейност. Не е случайно, че 
Седмото Велико Народно събрание, водено 
от стремежа си за създаване на стабилна 
демократична, правова и социална държава, 
е въвело такива правила, които да правят 
практически невъзможно променящи се пар-
ламентарни мнозинства да приемат промени 
в Конституцията, попадащи в предметния 
обхват на чл. 158. Затова по силата на глава 
девета от Конституцията тези най-съществе-
ни конституционни реформи са възложени 
единствено на Велико Народно събрание. В 
този смисъл е и Тълкувателно решение № 3 
от 2003 г., по к. д. № 22 от 2002 г., според 
което промяната на конституционно уста-
новения брой на народните представители 
следва да се третира като промяна във фор-
мата на държавно управление. Възприетото 
с това решение задължително тълкуване на 
нормата на чл. 158, т. 3 от Конституцията е 
илюстрирано и с примера за броя на народ-
ните представители. Диспозитивът и мотивите 
не могат да бъдат разделяни, защото само в 
своята цялост и единство те формират за-
дължителния за всички тълкувателен акт на 
Конституционния съд. 
Въпросът за броя на народните представи-
тели и възможността за неговото намаляване 
от 240 на 120 има и друг аспект, относим 
към променянето на формата на държавно 
управление. Става дума за същността на по-
литическото представителство, за баланса и 
търсената мяра в съотношението между броя 
на българските граждани и на народните 
представители в Народното събрание, между 
парламентарно представените политически 
сили, включително относно възможността 
малките партии да имат парламентарно 
представителство, както и за евентуалното 
отражение на този процес върху цялостния 
облик на представителната демокрация. 
Както беше посочено, броят на народните 
представители е въпрос от изключителната 
компетентност на ВНС съгласно чл. 158, т. 3 
от Конституцията и това съвсем не е случайно, 
защото притежава качеството на същностна 
характеристика на политическото представи-
телство в държава с парламентарно управление 
и отразява приетата от учредителната власт 
мяра в оценяваните съотношения. Освен 
фиксирания брой на народните представи-
тели – 240 за Народно събрание, и 400 – за 
ВНС, установен в действащата Конституция, 
българската конституционна традиция поз­
нава и другия, алтернативен подход – на 
определяне на конкретен брой граждани, 
необходими за избора на един народен пред-
ставител. Първият подход е използван при 
Търновската конституция и Конституцията 
от 1947 г., докато Конституцията от 1971 г. 
и сега действащата Конституция определят 
броя на народните представители, от които 
се състои парламентът. 
Политическото представителство е дей-
ност, целяща да направи вижданията, мне-
нията и интересите на гражданите да при-
състват в процеса на вземане на решения в 
публичната политика. Намаляването броя 
на народните представители у нас може да 
придобие смисъл не просто на количестве-
на промяна в състава на представителното 
учреждение, а на преместване на акцента 
в разбирането за политическото предста-
вителство. Представителите не са просто 
делегати на избирателите, без възможност да 
формират собствена позиция по въпросите от 
политическия живот, нито от тях се очаква 
на първо място и да действат като експерти. 
Политическите проблеми, които трябва да се 
решават от народните представители, не са 
въпрос само на познание, чрез което те се 
очаква да получат точен експертен отговор. 
Те са въпроси за това какво би трябвало 
да се направи, включват факти и ценности, 
цели и средства. Преценката на фактите и 
ценностното обвързване, целите и средствата 
взаимно се преплитат в политическия жи-
вот. Необходимостта от представителство 
възниква точно там, където хората не биха 
желали да предоставят въпросите да се ре-
шават основно от експерти. 
На основание изложеното и като отчита 
установената традиция относно нормата на 
представителство у нас, Съдът приема, че ко-
личествено намаляване състава на Народното 
събрание следва да се отнесе към изключи-
телната компетентност на Великото Народно 
събрание, доколкото подобна промяна крие 
риск от преместване на акцента в естеството 
на политическо представителство в посока на 
превръщането му в експертно учреждение. 
Това би имало за последица не просто на-
рушаване на установената от Конституцията 
форма на държавно управление, а би могло