Държавен вестник, бр. 42, 2005 г., стр. 4

С Т Р .  4
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  42
Възлагане на делото на чуждестранен съд
Чл. 23. (1) Когато предмет на делото е иму-
ществено право и спорът не е от изключителната
компетентност на българските съдилища, то може
да бъде възложено на чуждестранен съд с писме-
но споразумение между страните. Когато българ-
ският съд е сезиран при наличие на такова спора-
зумение, отводът на ответника трябва да бъде
заявен най-късно до приключване на първото
заседание по делото и преди той да е взел стано-
вище по съществото на спора. Изречение първо
не се прилага по исковете за издръжка.
(2) При условията на ал. 1, изречение първо
на българските съдилища може да се възложи
дело, подведомствено на чуждестранен съд. Това
не се отнася за исковете за издръжка.
(3) Доколкото от споразумението не следва
друго, смята се, че то възлага на българските
или чуждестранните съдилища изключителна
компетентност по спора, за който е сключено.
Мълчаливо учредяване на компетентност
на българския съд
Чл. 24. Когато компетентността на българ-
ските съдилища може да бъде уговорена със
споразумение по чл. 23, ал. 1, тя се учредява и
без такова споразумение, ако ответникът до
приключване на първото заседание по делото я
приеме изрично или мълчаливо чрез действия
по съществото на спора.
Компетентност при обезпечаване на иск
Чл. 25. Българските съдилища са компетент-
ни да обезпечат и иск, за чието разглеждане не
са международно компетентни, ако предметът
на обезпечителната мярка се намира в Репуб-
лика България и решението на чуждестранния
съд може да бъде признато и изпълнено в Ре-
публика България.
Компетентност при принудително
изпълнение
Чл. 26. Българските изпълнителни органи
са изключително компетентни за извършва-
не на действия по принудително изпълнение,
когато задължението—предмет на тези дейст-
вия, трябва да се изпълни от лице с обичайно
местопребиваване в Република България или
обектът на тези действия се намира в Репуб-
лика България.
Компетентност при промяна
на обстоятелствата
Чл. 27. (1) Ако основанието за международ-
ната компетентност е съществувало при обра-
зуване на делото, тя се запазва при последващо-
то му отпадане в хода на производството.
(2) Ако при образуването на делото между-
народната компетентност не е била налице, тя
се учредява, ако основанието за нея възникне в
хода на производството.
Служебна проверка
Чл. 28. Международната компетентност се
проверява служебно. Определението за нейно-
то наличие или липса подлежи на въззивно и
касационно обжалване.
Г л а в а  т р е т а
ПРОИЗВОДСТВО
Приложимо право
Чл. 29. Българските съдилища и други орга-
ни разглеждат делата по българското право.
Доказване
Чл. 30. (1) Разпределението на доказателст-
вената тежест се определя от материалното
право, което урежда последиците от факта,
подлежащ на доказване.
(2) Ако правото, приложимо по същество-
то на делото, разрешава свидетелски показа-
ния за обстоятелствата по чл. 133 от Граж-
данския процесуален кодекс, тези доказател-
ства са допустими, ако фактът се е осъщест-
вил на територията на държавата, чието пра-
во е приложимо.
(3) Обезпечаването на доказателства, които
се намират в Република България, се извършва
от българските съдилища, дори когато те не са
компетентни по делото, за чието решаване са
необходими тези доказателства. Насрещната
страна се уведомява за деня на обезпечаването,
освен ако то търпи отлагане.
Преценка на чуждестранни процесуални
действия
Чл. 31. Българските съдилища и други орга-
ни преценяват валидността на чуждестранните
процесуални действия или официални докумен-
ти съобразно правото на държавата, в която те
са били извършени или издадени.
Призоваване и връчване на книжа
Чл. 32. (1) Призоваването, както и връчване-
то на съобщения и книжа в чужбина се извършва
чрез българските дипломатически или консул-
ски представители или компетентните чуждест-
ранни органи. Българските органи се обръщат
към тях чрез Министерството на правосъдието
по ред, определен от министъра на правосъдието.
(2) Съдействие от българските дипломати-
чески и консулски представители се иска само
за действия спрямо български граждани.
Съдебен адрес
Чл. 33. (1) Страна с известен адрес в чужби-
на се призовава на този адрес, като в призовка-
та се указва, че тя трябва да посочи съдебен
адрес в Република България.
(2) Задължението по ал. 1 имат и законният
представител, попечителят и пълномощникът
на лице в Република България, ако заминат в
чужбина.
(3) При неизпълнение на задължението по ал. 1
и 2 следващите призовки и други книжа, предназ-
начени за страната, се прилагат към делото и се
смятат за връчени. Страната се уведомява за тези
последици при първото призоваване.
Призоваване чрез представител
Чл. 34. Когато страната има известен адрес
в чужбина, тя може да се призове чрез неин
представител в Република България, ако той е
сключил от нейно име сделката, във връзка с
която е образувано производството.