Държавен вестник, бр. 35, 2002 г., стр. 15

Б Р О Й  35
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  15
върховен главнокомандващ с функциите на
правителството по общо ръководство на Въо-
ръжените сили—чл. 100, ал. 1 и чл. 105, ал. 2 от
Конституцията; изваждането на тримата вис-
ши магистрати в особено, непритежавано от
останалите магистрати качество на ръководи-
тели с обвързване на тяхното назначаване и
освобождаване с престижност и държавност.
От изложеното следва да се направи извод,
че предложението на МС и предложението на
ВСС до президента за назначаване на лицата по
чл. 98, т. 6, чл. 100, ал.2 и чл. 129, ал. 2 от Кон-
ституцията осъществяват взаимодействие меж-
ду два конституционно определени органа на
държавата с оглед високото място в йерархията
на държавно управление на длъжностите, за
които се отнасят, и изключително значимите
публични функции, които лицата изпълняват. 
3. Чрез така разкритото съдържание на кон-
ституционните понятия “предложение на МС”
и “предложение на ВСС” следва да се отговори
на поставените в питането въпроси: какъв е
правният характер на  предложението на МС и
предложението на ВСС—дали представляват
самостоятелни административни актове, а от-
тук  подлежат ли на съдебен контрол от ВАС  и
след издаден указ на президента.
Определението за административен акт в док-
трината посочва като задължително съществува-
щи елементи: едностранно властническото воле-
изявление на административен или друг, овлас-
тен да действа като административен, орган, нап-
равено въз основа и в изпълнение на закон, по-
раждащо непосредствени правни последици, чи-
ето изпълнение е скрепено с държавна принуда.
3.1.Съпоставено с изброените по-горе изис-
квания, предложението на МС веднага  изпък-
ва с липсата на породени преки правни после-
дици. Както вече е имал възможност да се про-
изнесе Конституционният съд в Решение №13
от 1999 г. по к.д.№ 9 от 1999 г. (ДВ, бр. 88 от
1999 г.), предложението на МС е необходимо
условие за упражняване на компетентността по
чл. 98, т. 6 от Конституцията, но указът е от ка-
тегорията на административни властнически ак-
тове на висши държавни органи.
Президентът има дискреционната власт да
прецени лицето, посочено в предложението на
МС,  и да откаже издаване на указ; ще последва
следващо предложение. Не без основание този
вид компетентност се нарича споделена компе-
тентност—напластяване на еднакви по съдър-
жание и еднопосочни по направление волеи-
зявления на МС и на президента. Несъответст-
вието на волеизявленията или липсата на което
и да е от тях препятства пораждането на прав-
ните последици, но правните последици са едни
и те се пораждат от указа.  Предложението на
МС служи  като правна основа за издаване на
указа, то не подлежи на пряко изпълнение, тъй
като няма годно за изпълнение съдържание
(разпоредителна част).
Следователно предложението на МС  може
да се определи като подготвителен, несамосто-
ятелен акт—част от сложния фактически със-
тав по назначаването и освобождаването на
лицата, чийто статут е уреден на конституцион-
но ниво. То няма самостоятелно правно дейст-
вие и значение в смисъла и обема на админис-
тративен акт.
След като предложението на МС не прите-
жава характеристиките на административен акт,
веднага се налага следващият извод, че то не се
обхваща от общата клауза за обжалваемост на
административните актове по чл. 120, ал. 2 от
Конституцията. Според тълкувателно Решение
№ 21 от 1995 г. по к.д. № 18 от 1995 г.(ДВ, бр. 99
от 1995 г.): “За прилагането на чл. 120, ал. 2 от
Конституцията е необходимо ...актът да е ад-
министративен...”.
Липсата на самостоятелно и годно за из-
пълнение съдържание лишава предложение-
то на МС от възможност за съдебен контрол.
След издаване на указа “правните последи-
ци” на предложението на МС се поглъщат от
указа на президента и се вграждат в него като
негова органична част. Проверяването на ука-
за е уредено на конституционно ниво—Конс-
титуционният съд е този, който след сезиране
има право да се произнесе по неговата кон-
ституционосъобразност.
Изложените съображения за правния ха-
рактер на предложението на МС и възмож-
ността му за обжалване по административен
ред са важими, както за предложението на
МС по чл. 98, т. 6 от Конституцията, така и за
предложението на МС по чл. 100, ал. 2 от Кон-
ституцията.
3.2. Правният характер на предложението на
ВСС до президента по чл. 129, ал. 2 от Консти-
туцията има същите, изложени вече белези на
подготвителен акт, който сам по себе си не може
да породи правни последици.
Вярно е, че разпоредбата на чл. 129, ал. 2
съдържа една отлика—президентът не може да
откаже назначаването или освобождаването на
един от тримата висши магистрати при повтор-
но направено предложение от ВСС. Това разли-
чие създава два вида компетентности за  прези-
дента в двете хипотези на разпоредбата, но то
не променя правомощието на ВСС по издаване
на предложението, респ. не променя и характе-
ра на издадения от ВСС акт. 
Конституцията установява споделена ком-
петентност на президента с Висшия съдебен
съвет, аналогична с тази при издаване на укази-
те по чл. 98, т. 6 и чл. 100, ал. 2 от Конституци-
ята, в хипотезата на първо предложение от ВСС
за назначаване или освобождаване на конкрет-
но лице като ръководител на институция от
висшата магистратура. Президентът може да
упражни своето право на преценка (дискреци-
онна власт) на посоченото в предложението на
ВСС и да не издаде указа.