Държавен вестник, бр. 32, 2016 г., стр. 28

СТР.  28	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  32
представляват неспазване на задължението 
им да се въздържат от нарушаване на онези 
права, които по своя характер са всеобщи 
и присъщи на всички граждани в това им 
качество, поради което следва да се приеме, 
че омбудсманът ще използва механизма на 
конституционна защита по чл. 150, ал. 3 от 
Конституцията във всички случаи, когато се 
нарушават лични и политически права на 
гражданите, така както са уредени на кон-
ституционно ниво например: право на живот; 
забрана за изтезания; забрана на робството и 
принудителния труд; право на свобода и си-
гурност; право на справедлив съдебен процес; 
неналагане на наказание без закон; право на 
зачитане на личния и семейния живот; свобода 
на съвестта и религията и на изразяване на 
мнение; свобода на събранията и сдружава-
нето; право на сключване на брак; право на 
ефективно средство за защита; забрана за дис-
криминация; забрана за злоупотреба с права; 
свободни избори; защита на собствеността, 
която включва забраната за ограничаване или 
лишаване от правото на собственост, както и 
допустимите ограничения, които държавата 
може да наложи, когато са налице условията, 
предвидени в Конституцията. Според разби-
рането на КС, изразено в Определение № 8 
от 2 декември 2010 г. по конст. дело № 14 от 
2010 г., това са закрепените в Конституция­
та права и свободи, които са присъщи на 
човека и гражданина и са неотменими. Ето 
защо съдът приема, че когато гражданинът 
участва като правен субект в друго качество 
в стопанско-производствена, финансова или 
икономическа дейност и в резултат на про-
тивоконституционност на закон или отделна 
негова разпоредба последва нарушаване на 
негови права и свободи, омбудсманът в тези 
случаи следва да използва другите средства 
за защита, предвидени в ЗО, включително 
и сезиране на субектите по чл. 150, ал. 1 от 
Конституцията.
Социалните и икономическите права на 
гражданите също са предмет на конститу-
ционна уредба. Поради тяхната аморфност, 
отсъствие на универсалност и силна зависи-
мост от провежданите държавни политики 
за тяхната реализация мерките и средствата 
за защитата им са съобразени с по-ниската 
степен, в която те обвързват държавата, в 
сравнение с личните и политическите права 
и свободи на гражданите. Това проличава и 
от елементите на пожелателност, намерили 
място в конституционните разпоредби на 
чл. 48, ал. 1; чл. 52, ал. 3 и 5; чл. 53, ал. 6 
и др. от Конституцията. Тези особености 
определят и обхвата на конституционния 
контрол, който е поначало допустим, но 
като се зачита законодателната дискреция за 
провеждане на държавните политики, чрез 
които се реализират социалните и икономи-
ческите права. Когато става дума за защита 
на социални и икономически права, поради 
твърдение за противоконституционност на 
закон винаги се отваря възможност за намеса 
в законодателната целесъобразност за това, 
как да бъдат разпределени, преразпределени 
или изразходвани публични ресурси. При 
положение, че това е сфера, в която консти-
туционният контрол, макар и формално да 
няма ограничения, е съществено обвързан с 
естеството на икономическите и социалните 
права и свободи, налагащо съобразяване със 
законодателната преценка за разпределение 
на публичния ресурс, не може да се приеме, 
че конституционният законодател с разпо-
редбата на чл. 150, ал. 3 от Конституцията е 
имал намерение да предостави на омбудсмана 
правомощие за сезиране на КС във всички 
случаи на твърдяно нарушение на социални 
и икономически права и свободи, т.е. право 
на омбудсмана за активна намеса чрез КС 
в материалното съдържание на социалните 
и икономическите политики, провеждани 
от държавата. Правилото за ограничаване 
правомощието на омбудсмана с оглед на 
обхвата на законодателните актове и степен 
на интензивност по отношение на защитава-
ните права и интереси на гражданите налага 
извода, че в областта на икономическите и 
социалните права искането на омбудсмана 
за установяване противоконституционност на 
закон може да бъде прието само в случаите, 
когато законът съществено ограничава или 
отнема конституционно уредени и защитени 
социални и икономически права и свободи 
и това ограничаване или отнемане не се 
основава на защита на други по-висши кон-
ституционни ценности. 
По настоящото дело се оспорват текстове 
от ЗАДС, които регулират материята в об-
ластта на акцизното облагане. Предмет на 
законодателна уредба са условията и редът 
за задължителната регистрация на СМОД, 
както и изискванията към лицата, които са 
собственици или наематели на тези обекти. 
Съгласно чл. 57, ал. 1 ЗАДС собственици или 
наематели на СМОД могат да бъдат само лица, 
регистрирани по Търговския закон, Закона 
за кооперациите или по законодателството 
на държава – членка на Европейския съюз, 
или на друга държава – страна по Спора-
зумението за Европейското икономическо 
пространство, както и юридически лица, съз-
дадени въз основа на нормативен акт. В чл. 1 
от Търговския закон е уредена материята, 
относима към същностната характеристика на 
търговеца и извършваната от него търговска 
дейност. Следователно предмет на уредбата