Държавен вестник, бр. 60, 2016 г., стр. 9

БРОЙ  60	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
като единствена форма на пряко включване 
на суверена в механизма на осъществяване 
на оригинерната учредителна власт.  
Съгласно чл. 153 от Конституцията НС 
като власт, възложена от суверена, може 
също така да изменя и допълва разпоредби 
на Конституцията, които са извън запазените 
за ВНС в чл. 158 от Конституцията. Това е 
същото представително учреждение, което 
получава мандат от суверена да осъществява 
законотворческата функция. В пределите на 
предоставената му компетентност Народното 
събрание може да приема само закони за из-
менение и допълнение на Конституцията, при 
условията и по реда, предписани от самата нея 
в глава девета – т.е. по волята на суверена.
Принципът на народен суверенитет е един 
от основополагащите за самата Конституция 
принципи и следователно всички нейни раз-
поредби са формулирани в духа и разума и на 
този принцип. Непосредствен негов израз са 
както установените форми на упражняване на 
държавната власт от суверена, така и забра-
ната за присвояването на упражняването на 
народния суверенитет било от част от народа, 
политическа партия или друга организация, 
държавна институция или отделна личност 
(чл. 1, ал. 3 от Конституцията). Основните 
форми на пряко участие на суверена в осъ-
ществяването на държавната власт са също 
така предвидени в Основния закон – чл. 10, 
42, чл. 84, т. 5 и чл. 136 от Конституцията. 
Регламентацията е принципна и подробната 
уредба на реда и организацията на изборите 
и референдумите е възложена на парламента. 
Непосредствено свързан с упражняването 
на учредителната власт е националният рефе-
рендум. Решението за неговото произвеждане 
се взема само и единствено от Народното 
събрание съгласно чл. 84, т. 5 от Конституци-
ята. Правомощието на Народното събрание 
по чл. 84, т. 5, разпоредбите на чл. 10, чл. 42, 
ал. 2, както и разпоредбите в глава девета от 
Конституцията формират единен комплекс 
от норми, които пораждат правни последици 
във взаимовръзка една с друга. От тяхното 
действие следва, че Народното събрание може 
да взема решение за произвеждане на наци-
онален референдум единствено по въпроси 
от своята компетентност, включително и за 
промяна на Конституцията. Само тогава това 
би било в съответствие с Конституцията, за 
което Народното събрание трябва да следи.
Конституционният съд намира за необхо-
димо да посочи, че дължи произнасяне само в 
рамката на искането, с което е сезиран – т. е. 
предмет на провеждания контрол за конститу-
ционност е част от Решение за произвеждане 
на национален референдум, само в границите 
на която то следва да бъде преценявано за 
съответствие с Конституцията. Настоящото 
дело не е по искане за тълкуване на Консти-
туцията, което да позволява подход, различен 
от казуалното тълкуване. Обратното би пре-
върнало Конституционния съд в позитивен 
законодател, и то конституционен законодател, 
което е недопустимо. Точно този ефект би 
възникнал в случай че съдът си позволи да 
излезе от рамката на необходимото в случая 
казуално тълкуване, преминавайки към друго, 
различно свое правомощие – за задължително 
тълкуване на Основния закон, при това, без 
да е надлежно сезиран.
Следва да се внесе още едно уточнение. 
В част от постъпилите писмени становища 
се поддържа противоконституционност на 
всички или на част от въпросите, включени 
в предложението, предмет на референдума, 
съобразно оспорената част на Решението. От 
конституционноправна гледна точка и с ог-
лед предмета на конкретния конституционен 
спор не би могло да се говори за противо-
конституционни въпроси, тъй като такива по 
дефиниция не може да има. Противоречащ на 
Конституцията би могъл да бъде оспореният 
акт на парламента – изцяло или частично.
По искането за установяване на противо­
конституционност на т. 2 от Решение за про­
извеждане на национален референдум, прието 
от 43-то Народно събрание на 12 май 2016 г.
С т. 2 на Решението е формулиран въпросът 
„Подкрепяте ли броят на народните предста-
вители да бъде намален на 120?“
Глава трета на Конституцията урежда кон-
ституционния статус на Народното събрание 
като представителна институция, както и този 
на народния представител. Разпоредбата на 
чл. 63 установява броя на народните предста-
вители на 240. Очевидно е, че с оспорената от 
президента т. 2 на Решението е формулиран 
въпрос, отнасящ се до промяна на чл. 63 от 
Конституцията. За да се прецени дали в тази 
си част Решението противоречи на Конститу-
цията, следва да се отговори на два основни 
въпроса: 1) Дали предложеното изменение на 
Основния закон е от компетентност на ВНС 
или обикновено Народно събрание?; 2) Ако 
предложението, предмет на референдума, е 
в правомощията на ВНС, конституционосъо-
бразно ли е то да бъде поставяно за решаване 
по правилата и със средствата на пряката 
демокрация – чрез национален референдум.
Член 1, ал. 1 от Конституцията определя 
България като република с парламентарно 
управление, а според чл. 62 Народното съб­
рание осъществява законодателната власт 
и упражнява парламентарен контрол. Това 
означава, че Народното събрание е висшият 
държавен орган, в чиято компетентност Кон-
ституцията е възложила осъществяването на 
най- важните държавни функции. За тяхното 
осъществяване му е предоставил широка 
компетентност, очертана в различни консти-
туционни разпоредби, една от които е тази 
за приемане на решение за произвеждане на 
национален референдум – чл. 84, т. 5. Отнесен