Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 33

БРОЙ  15	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  33  
мо (чл. 9, ал. 4 от ЗПУГ, който анализирам 
нататък).
Допускането, че е възможно НС по собст-
вена свободна преценка (и извън изрично 
предвидените в закона или произтичащи от 
самата Конституция основания за това) да 
откаже произвеждането на референдум, което 
е валидно поискано от законово предвиденото 
количество избиратели (400 000, условно 10 % 
от действителното електорално тяло16), би 
означавало допускане на възможност „част от 
народа“ (мнозинство от присъстващите народ-
ни представители), била тя и демократично 
легитимна (и пълноправна да приеме решение 
като акт на парламента), да си „присвои“ 
(макар и еднократно/инцидентно) „осъщест-
вяването на народния суверенитет“ – като 
лиши самия суверен от гарантираната от 
чл. 1, ал. 2 възможност сам да се произнесе.
3. От друга страна, не смятам, че е консти-
туционно допустимо – на каквото и да било 
основание – да се отрече и правото на едно 
малцинство (каквото формално представляват 
400 000 граждани) да предизвика произнасяне 
на суверена, в резултат на което да стане ясно 
и кое е „малцинствено“ и кое – „мнозинствено“ 
виждане, воля – и в резултат на това: управ- 
ленско решение. Всъщност задължаването на 
НС да приеме решение за произвеждане на 
национален референдум според мен трябва да 
се разглежда като право на едно формално 
малцинство (но все пак достатъчно значително 
по численост) да предизвика произнасяне на 
обективното мнозинство, без това да може 
да бъде препятствано от група представители 
на суверена в парламента по съображения, 
каквито Конституцията и законът не допускат. 
Едва произнасянето на мнозинството от 
гласувалите на референдума (на практика 
мнозинството от достатъчно представителен 
брой гласували на референдум граждани, 
съпоставим с броя гласували на парламен-
тарните избори, както изисква чл. 21, ал. 1 
от ЗПУГ – т.е. със същата демократична 
легитимност като тази на самия парламент) 
вече представлява приемане на правнозадъл-
жително решение, респ. осъществяване на 
държавна власт. Именно такова разбиране 
16 В НС са внасяни предложения за произвеждане 
на референдум, подкрепени и от значително по-
голям брой граждани: подписката за предложени-
ето, свързано със Слави Трифонов, съдържаше над 
670 000 подписа, подписката за референдума относ-
но АЕЦ „Белене“ – над 700 000, за валидни бяха 
приети около 540 000. Първата мащабна гражданска 
инициатива за свикване на референдум при дейст-
вието на Конституцията е от 2005 г., когато в НС 
бе внесено искане за произвеждане на референдум 
(за запазване на 1 – 4 реактор на АЕЦ „Козлодуй“), 
подкрепено от 518 000 подписа („респектиращо 
много дори за 80-милионна Германия“, по думите 
на германския депутат в ЕП д-р Ролф Линкор), 
което изобщо не бе допуснато до разглеждане…
според мен отразява и задължителността на 
решенията на националните референдуми, 
прогласена в чл. 21, ал. 1 от ЗПУГ и въплътена 
в същността на чл. 1, ал. 2 от КРБ. 
4. Затова не мога да приема, че: „… резулта-
тът от един решаващ референдум, произведен 
при спазване на установения в правото ред, 
задължава Народното събрание, но това не 
означава, че Народното събрание е обвър-
зано автоматично от отправеното до него 
предложение за произвеждане на национален 
референдум с поставения в него въпрос, вклю-
чително когато са спазени изискванията на 
закон, към който препраща Конституцията. 
Дори когато волята на активното гражданство 
е обективирана чрез подписите на повече от 
400 000 граждани с избирателни права, това 
не задължава парламента да вземе решение 
единствено за произвеждане на национален 
референдум (чл. 1, ал. 3 от Конституцията).“
Подобно заключение създава според мен 
невярната представа, че дори когато не е на-
лице нито едно от основанията за отхвърляне 
на едно такова предложение (предвидени из-
черпателно в закона и/или произтичащи от 
самата Конституция), парламентът е свободен 
в преценката си дали да вземе решение за 
произвеждане на референдум. Наистина в 
настоящото решение на КС такъв извод не е 
изрично формулиран – но според мен беше 
необходимо ясно да бъде формулиран обрат- 
ният извод: че когато не е налице нито едно 
основание за отхвърляне, НС не е свободно 
по съображения за целесъобразност (без 
съображения за конституционосъобразност 
или законосъобразност) да вземе решение за 
отхвърляне на предложение, направено чрез 
подписка от поне 400 000 български граждани 
с избирателни права.
Разбира се, напълно възможно е – както 
навярно би се установило и в конкретния 
случай – въпросът на референдума да получи 
отрицателен отговор от гласувалите избира-
тели. Както е напълно възможно под едно 
предложение за референдум да са се подпи-
сали и избиратели, които при провеждането 
му биха гласували отрицателно по поставения 
въпрос – но смятат за необходимо именно по 
този въпрос да се произнесе целият народ/
суверенът. 
Въпросът дали и при какви условия НС е 
длъжно да приеме решение за произвеждане 
на национален референдум е поставен в ис-
кането до КС, предмет на настоящото дело 
(макар и не по достатъчно убедителен начин, 
както и повечето други релевирани основания 
за противоконституционност на оспореното 
решение на НС). Според мен в настоящото дело 
въпросът има ли НС задължение да приеме 
решение за произвеждане на национален ре-
ферендум, поискано от поне 400 000 граждани 
с избирателни права, стои единствено ако се