Държавен вестник, бр. 5, 2011 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  5
по общия ред, но само върху приходи, които 
не са със специално предназначение – Закон 
за финансово облекчение и заздравяване на 
общините (1940 г.). В приетия през 1952 г. 
Гражданскопроцесуален кодекс (отм.) забраната 
за принудително изпълнение срещу държавни 
учреждения, заедно с подобна забрана и за 
други субекти, е изрична (чл. 399, ал. 1). С 
последвали изменения (1961 г.) се нормира 
редът, по който се реализира плащането на 
съдебно признато парично задължение извън 
изпълнителното производство. 
При действието на КРБ от 1991 г. правилото 
на посочения чл. 399, ал. 1 от заварения ГПК 
(отм.) се запазва. С изменението му от 1997 г. 
(ЗИД на ГПК, ДВ, бр. 124 от 1997 г.) изричната 
забрана (ал. 1) за принудително изпълнение 
срещу държавни учреждения се заличава фор­
мално, но за държавните предприятия в ал. 2 
остава да действа предишният особен ред за 
изплащане на признатите срещу тях парични 
вземания. С изменението на ГПК (отм.) през 
2002 г. (ДВ, бр. 105 от 2002 г.) в обхвата на 
особения ред, по който се изплащат признатите 
парични вземания срещу държавни учреждения, 
са включени и общините, и лечебните заведе­
ния, субсидирани от републиканския и/или от 
общинските бюджети. 
В първоначалния текст на новия ГПК (в 
сила от 1.03.2008 г.) забраната за принудително 
изпълнение на парични вземания срещу дър­
жавни учреждения отново е изрична (чл. 519, 
ал. 1), придружена с предписан особения ред за 
изплащането им (ал. 2). Относно общините и 
бюджетно субсидираните заведения забраната за 
принудително изпълнение е ограничена – пок­
рива само средствата по банковите им сметки, 
постъпили като субсидия от държавния бюджет 
(чл. 520, ал. 1). С изменението на ГПК от 
февруари 2010 г. в действие е съдържанието на 
чл. 519 и 520 ГПК, което цялостно се оспорва 
в това конституционно дело.
2. Съдът си поставя въпроса защо законодате­
лят е създал този особен ред по ГПК. Както вече 
бе посочено, Народното събрание – титулярят 
на законодателната власт и конституирана стра­
на по това дело, не е представило становище. От 
мотивите на законопроектите и стенографските 
протоколи е видно, че целта на законодателя 
за създаването на сега действащата цялостна 
уредба на чл. 519 и 520 ГПК е гарантирането 
на ефективното осъществяване на публичните 
функции на държавните учреждения, общините 
и бюджетно субсидираните заведения. То може 
да бъде смутено, ако спрямо тях се допусне 
принудително изпълнение с право на взискателя 
да избира изпълнителния способ и така да се 
стигне до финансова невъзможност за изпълне­
ние на паричните задължения от държавата и 
да се създадат условия за блокиране дейността 
на държавни институции. Съдът установява, че 
тази цел се вмества в общата конституционна 
рамка за това, че осъществяването на дър­
жавната власт от органите (чл. 1, ал. 2 КРБ), 
предвидени в Конституцията и законите, е но­
сеща конструкция на държавната организация 
и поради това бюджетът на държавата трябва 
да осигурява средства за функционирането є, 
като се съобразяват принципите на разделението 
на властите (чл. 8) и местното самоуправление 
(чл. 2, ал. 1 – Решение № 17 от 1995 г. по к.д. 
№ 13 от 1995 г.; Решение № 16 от 2001 г. по 
к.д. № 6 от 2001 г.). 
Относно оспорената законова уредба съдът 
констатира също, че законодателят е наясно 
за изискването на правовата държава всяко 
признато от съда парично вземане да може 
да бъде защитавано. За държавните учрежде­
ния – длъжници, законодателят е преценил, че 
е неподходящо да бъде приложен институтът 
на несеквестируемост на вещите – държавна 
собственост, и е създал особения ред, предмет 
на това оспорване, като вменява на длъжниците 
задължението да се подчинят доброволно на 
съдебното решение и да платят на кредитора 
от предвидения за това кредит по бюджета 
им. Това задължение изключва правото на 
кредитора да иска принудително осребряване 
на имуществото на длъжника. Ако в бюджета 
на длъжника липсва кредит, правилото на 
чл. 519, ал. 2 ГПК задължава висшестоящия 
орган да предприеме необходимите мерки 
за осигуряването му най-късно в бюджета за 
следващата година; интересът на кредитора не 
е пренебрегнат, тъй като макар и с известно 
закъснение (до следващата календарна година), 
той ще получи вземането си със законната 
лихва за забава. В Закона за устройството на 
държавния бюджет (ЗУДБ) изрично е предви­
дено, че задължения по влезли в сила решения 
на съда, непредвидени в съответния бюджет за 
текущата години, задължително се изплащат 
със следващия бюджет (чл. 35, ал. 5). „Особе­
ността“ на реда по чл. 519 ГПК произтича от 
особеностите на държавните учреждения. Те са 
юридически лица с двойствено положение (М. 
Павлова): подчинени са на публичното право 
във връзка с осъществяването на възложени­
те им държавни функции – имат за основен 
предмет нестопанска дейност, която осъщест­
вяват в интерес на широк кръг лица, респ. в 
общонационален интерес; подчинени са и на 
частното право като носители на субективни 
права и правни задължения. Държавните уч­
реждения се субсидират от държавния бюджет. 
Държавният бюджет е понятие (чл. 55, ал. 2;