Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 36

СТР.  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  42
от специализирана за това юрисдикция), то 
всеки съдия следва да се смята овластен – по 
силата на чл. 5, ал. 1 от КРБ – да остави 
неприложена всяка норма на закон, за която 
установи, че противоречи на Конституцията.
Съдия Красимир Влахов посочва точно: 
„Проблемите и въпросите, които поставя 
принципът на непосредственото действие на 
Конституцията, са свързани основно с прецен­
ката дали и доколко този принцип обуславя 
възможността правоприлагащите органи (и 
най-вече съдилищата) да прилагат пряко кон­
ституционните разпоредби, като преценяват 
съответствието с тях на приложимите за случая 
закони и подзаконови нормативни актове, т.е. 
да упражняват инцидентен контрол за кон­
ституционност при разглеждане на делата.“
1. Осъществяването на принципа на вър­
ховенство на Конституцията зависи пряко от 
предвидените за това механизми. 
Според мен трябва да се приеме15, че чл. 5, 
ал. 1 във вр. с чл. 149, ал. 1, т. 2 от КРБ 
предполага два механизма (макар и взаим­
носвързани): 
Ø механизъм за налагане на върховен­
ството по общозадължителен начин (erga 
omnes) – концентриран в правомощията на КС,
Ø и механизъм за инцидентно налагане 
на върховенството – дифузен и ангажиращ 
активно поведение по неприлагане на никоя 
противоконституционна правна норма от 
всеки съд.
1.1. Нормативната реализация на принципа 
у нас е белязана от 2 съществени негативни 
особености:
Ø отсъствието на пряка/индивидуална 
конституционна жалба,
Ø и отсъствието на (разбиране за!) въз­
можност: 
 – поне съдилищата да осъществяват ин­
цидентен контрол,
 – или поне съдилищата, различни от ВКС 
и ВАС, пряко да сезират КС поне с искане 
за обявяване на противоконституционност 
на закон (ако не и за тълкуване на К норма).
1.2. Тези особености не само нараняват 
целостта и ефективността на базовия принцип 
на правовата държава, но и в още по-голяма 
степен изискват (или поне предполагат) КС да
снабди релевантните конституционни разпо­
редби с тълкуване, което – поне частично – да 
компенсира посочените негативни особености 
на писаното право, за да гарантира конституци­
онната законност и по-общо правовата държава.
Тъй като на този етап от общественото 
развитие и политически процес въпросът за 
въвеждане на индивидуална конституционна 
жалба все още изглежда …отложен, ще се 
спра само на въпроса за реализирането на 
върховенството и непосредственото действие 
на Конституцията от съдебната власт.
15 И смятам, че щеше да е добре КС (ако не още 
в определението по допустимост на тълкувателно 
искане на състав на ВКС, то поне в мотивите на 
решението) да започне утвърждаването на разби­
рането, че всеки съд има право (ако не и задъл­
жение) да осъществява конституционен контрол.
По силата на чл. 5, ал. 2 от КРБ всеки 
съдия трябва да се чувства уверен, че може 
(според мен и че е длъжен) служебно16 да следи 
за конституционността на приложимия по 
делото пред него закон17! Поне така, както е
16 Така Зл. Орсов (цит. съч.): „Конституцията 
задължава съдилищата да изследват служебно, 
и без да има позоваване от страна по делото, 
съответствието на закона с Конституцията“.
И Кр. Влахов (цит. съч.): „Необходимостта 
съдилищата да проявяват служебна активност 
за гарантиране на това върховенство е по мое 
мнение подразбираща се“.
17 Съдия Влахов (пак там) ясно посочва, че 
„принципът на законност, формулиран изрич­
но в чл. 5 от ГПК, задължава съда служебно 
да обезпечи приложението на императивния 
материален и процесуален закон, за което не е 
необходимо заинтересуваната страна да прави 
нарочно искане или възражение“. Според него 
„би било логично да се приеме, че осигуряването 
на непосредственото действие на Основния закон 
е служебно задължение на съда, което не е обу­
словено от заявяване на искане, възражение или 
оплакване от страните. Това е така, още повече 
като се има предвид, че според чл. 5, ал. 1 от 
Конституцията тя е „върховен закон“, който се 
явява фундамент на правовия ред в държавата, 
поради което необходимостта съдилищата да 
проявяват служебна активност за гарантиране 
на това върховенство е по мое мнение подраз­
бираща се (разбира се, доколкото прякото прило­
жение на конституционната норма е възможно в 
конкретния случай).“ Логично би било – но сякаш 
очевидно не е масово разбиране, още по-малко 
масова практика („анализът на практиката на 
долноинстанционните съдилища сочи на тяхната 
въздържаност да се позовават на непосредственото 
действие на Конституцията“, установява той и 
навежда редица красноречиви примери… 
Той посочва решение на ВАС в точно обратния 
смисъл: упражненият от долноинстанционния 
административен съд инцидентен контрол за 
конституционност на закон е определено за на­
рушение на принципа за разделение на властите, 
респ. контролът за конституционност на закони, 
приети при действието на Конституцията от 1991 
г., може да е само концентриран, т.е. осъществяван 
изключително от КС по сезиране на субектите, 
посочени в чл. 150 от Конституцията, което из­
ключва тази възможност за редовите съдилища“. 
Което отново ни връща на въпроса кой, ако не 
преди всичко и първи по време именно те, тряб­
ва да реализира по съдебен път върховенството 
на Конституцията, изразено в препятстване на 
прилагането на всеки неконституционен закон…
Михаил Екимджиев е категоричен по отноше­
ние на защитата на основните права: „отказът на 
съдилищата да прилагат пряко Основния закон 
направи тези права незащитими и имагинерни. 
Защитата на законовите проекции на тези права 
е фрагментарна и не засяга всички техни аспе­
кти“. И пита риторично: „Правова ли е държава, 
в която конституционните права и свободи не 
са пряко приложими?“ – Михаил Екимджиев, 
Може ли България да е правова държава без вносен 
конституционализъм, https://news.lex.bg/може-ли-
българия-да-е-правова-държава-б/, 3.2.2020.