Държавен вестник, бр. 21, 2003 г., стр. 16

С Т Р .  16
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  21
на гражданите и 2) това ограничение да бъде
уредено със закон. В чл. 35, ал. 1 КРБ понятие-
то “закон” е употребено в тесния смисъл на ду-
мата, а именно като нормативен акт, издаден
въз основа на Конституцията от Народното съб-
рание в качеството му на законодателен орган.
С чл. 97, ал. 1, т. 8 ЗМВР законодателят е пре-
доставил на органите на Гранична полиция пра-
вомощието да ограничават временно или заб-
раняват движението на лица и транспортни сред-
ства в граничната зона, но само при условие, че
осъществяват оперативно-издирвателна дей-
ност за задържане на лица и транспортни сред-
ства и съществува опасност за здравето и живо-
та на хората. Законът обаче не предвижда за-
дължение в тежест на гражданите да искат раз-
решение за посещаване на тази зона от коман-
дира на граничната застава, респективно от
кмета на съответното населено място. Дори да
се приеме, че въвеждането на разрешителен
режим за посещаване на граничната зона е оп-
равдано от гледна точка на защита на нацио-
налната сигурност, противоконституционно е
всяко ограничаване с подзаконов акт на право-
то на гражданите по чл. 35, ал. 1 КРБ.
Атакуваните разпоредби от ПМС № 36/88 са
влезли в сила преди влизането в сила на действа-
щата Конституция на Република България и пред-
ставляват част от завареното от конституцията
право. По силата на § 3, ал. 1 от ПЗР на КРБ раз-
поредбите на завареното право се прилагат, ако
не противоречат на конституцията. Тази консти-
туционна норма е израз на принципа за непосред-
ствено действие на разпоредбите на конституци-
ята, уреден в чл. 5, ал. 2 КРБ. С решение № 10 от
6.X.1994 г. Конституционният съд е приел, че
компетентните съдебни органи могат да се про-
изнасят по конституционосъобразността на зава-
реното право по повод защита на конституцион-
но прогласени права и свободи. Ето защо с оглед
непосредственото действие на чл. 35, ал. 1 КРБ
спрямо завареното право съдът следва да приз-
нае липсата на материална компетентност на
Министерския съвет да ограничава с постанов-
ление правото на свободно придвижване на граж-
даните по територията на страната.
Ограниченията, предвидени в ПМС № 36/88,
засягат както българските граждани, така и чуж-
дестранните граждани, тъй като разпоредбата
на чл. 7, ал. 2 от постановлението задължава
чуждестранните граждани да се съобразяват със
същия разрешителен режим за посещаване на
граничната зона, който е установен по отноше-
ние на българските граждани. Съгласно чл. 26,
ал. 2 КРБ чужденците, които пребивават в Ре-
публика България, имат всички права и задъл-
жения по тази конституция с изключение на
правата и задълженията, за които конституци-
ята и законите изискват българско гражданст-
во. Доколкото за упражняване на правото на
свободно придвижване по територията на стра-
ната не се изисква българско гражданство, чуж-
дестранните граждани могат да се ползват от
това право така, както българските граждани.
В този смисъл чл. 7, ал. 2 от атакуваното поста-
новление влиза в противоречие и с чл. 26, ал. 2
във връзка с чл. 35, ал. 1 КРБ.
Разпоредбата на чл. 6, ал. 3 от ПМС № 36/88
също противоречи на чл. 35, ал. 1 КРБ. По си-
лата на чл. 7, ал. 3 ЗНА Министерският съвет
може с инструкция да дава указания до подчи-
нени нему органи относно прилагане на норма-
тивен акт, който той е издал или чието изпъл-
нение трябва да обезпечи. Недопустимо е обаче
орган на изпълнителната власт да делегира пра-
вомощия, които не притежава. След като Ми-
нистерският съвет не е компетентен да ограни-
чава с подзаконов акт правото на свободно
придвижване на гражданите по територията на
страната, той няма и правомощие да регламен-
тира основанията за отказване на разрешение
за посещаването на граничната зона и реда за
обжалване на отказите. Следователно Минис-
терският съвет не е овластен да възлага на
министъра на вътрешните работи уреждането с
подзаконов акт на основанията за отказ и на
реда за обжалване.
С оглед изложените съображения съдът на-
мира атакуваните разпоредби на чл. 6, ал. 2 и 3
и на чл. 7, ал. 2 от ПМС № 36 от 17.XI.1988 г. за
незаконосъобразни, тъй като имат за предмет
на правно регулиране материя, чиято уредба е
извън компетентността на Министерския съ-
вет. Липсата на материална компетентност на
административния орган е основание за отмя-
на по чл. 12, т. 1 ЗВАС. С тълкувателно реше-
ние № 2 от 14.V.1991 г.—ОСГК, Върховният съд
приема, че всяка некомпетентност на админис-
тративния орган води до нищожност на издаде-
ния от него административен акт. В съответст-
вие с чл. 29 ЗВАС, когато съдът установи, че
отделни разпоредби от оспорения акт са нищож-
ни, той следва да обяви нищожността им.
Водим от горното, Върховният администра-
тивен съд, петчленен състав,
Р Е Ш И :
Обявява нищожността на чл. 6, ал. 2 и 3, както
и на чл. 7, ал. 2 от Постановление № 36 на Ми-
нистерския съвет от 1988 г. за утвърждаване на
гранична ивица и гранична зона на държавната
граница на Република България (обн., ДВ, бр. 89
от 1988 г.; изм., бр. 29 от 1990 г., бр. 30 от 1991 г.,
бр. 62 от 1994 г., бр. 10 от 1995 г.).
Отхвърля жалбата на Илия Павлов Стефа-
нов в останалата є част, с която се иска обявява-
не нищожността на Постановление № 36 на
Министерския съвет от 1988 г. в неговата цялост.
Решението не подлежи на обжалване и вли-
за в сила от деня на обнародването му в “Дър-
жавен вестник”.
Председател: Владислав Славов
13778