Държавен вестник, бр. 93, 2004 г., стр. 15

Б Р О Й  93
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  15
ЗСВ, може да се направи изводът, че към про-
ектобюджета, изготвен от МС, се включва като
самостоятелна част проектобюджетът, изгот-
вен от ВСС. Същественото е, че нито МС, нито
министърът на финансите могат да правят ко-
рекции по същество в проектобюджета на съ-
дебната власт. Поради изложеното чл. 196, ал. 2
ЗСВ не противоречи на чл. 87, ал. 2 и чл. 117,
ал. 2 и 3 от Конституцията.
3. По чл. 125а, ал. 7 ЗСВ
Разбирането на КС, че в понятието адми-
нистративни ръководители по смисъла на
чл. 129, ал. 5 К се включват и заместниците на
административните ръководители, не почива
на сериозни и принципни основания. За адми-
нистративни ръководители по тази разпоредба
следва да се считат само лицата, изброени в
чл. 125а, ал. 1 ЗСВ. Само тези лица имат реша-
ваща компетентност при управлението на дей-
ността на органите на съдебната власт. Те из-
вършват по правило и системно дейност по
администриране. Техните заместници изпълня-
ват главно подпомагащи, съвещателни функ-
ции и само при възлагане или при необходи-
мост заместват ръководителите. Преобладава-
щата част от дейността на заместниците не се
различава от тази, която осъществяват техните
колеги, редовите съдии, прокурори и следова-
тели. Поради това няма основание те да бъдат
поставяни в по-особено положение със самос-
тоятелен мандат и така да бъде увеличен не-
колкократно броят на ръководителите в орга-
ните на съдебната власт.
Принципът на екипността е справедлив и
полезен и намира все по-широко приложение не
само в администрацията, но и във всички други
области на държавна и обществена дейност.
По изложените съображения в тази част
искането следваше да бъде отхвърлено.
Конституционен съдия: М. Павлова
Емилия Друмева
I. По раздел II от решението
В тази си част искането оспорва не само
отделни параграфи (§ 13 и 14) на ЗИД на Закона
за съдебната власт (ДВ, бр. 29 от 2004 г.), с ко-
ито са направени изменения и допълнения съ-
ответно в чл. 36 и 36б, но се оспорват в цялост
чл. 36, 36а, 36б и 36в “в актуалната им пълна
редакция”. Поддържа се, че с измененията, нап-
равени с въпросните § 13 и 14 на ЗИДЗСВ (ДВ,
бр. 29 от 2004 г.), се формира цялостна проти-
воконституционност на действащата законова
уредба, т. е. оспорват се като противоконститу-
ционни чл. 36, 36а, 36б и 36в на Закона за съдеб-
ната власт в актуалната им редакция.
Впрочем до “актуалната пълна редакция” на
чл. 36, 36а, 36б и 36в се е стигнало след пореди-
ца от изменителни закони; текстът на оспоре-
ните действащи разпоредби е създаден с два из-
менителни закона, обнародвани съответно в ДВ,
бр. 74 от 2002 г. и бр. 29 от 2004 г.
1. По частта от актуалната уредба, която
е създадена със ЗИДЗСВ (ДВ, бр. 74 от 2002 г.).
Това е по-голямата част от оспорваната акту-
ална уредба. Въпросните чл. 36, 36а, 36б и 36в са
включени в § 9 на същия закон. Този закон е
бил предмет на оспорване пред Конституцион-
ния съд през 2002 г. в рамките на к.д. № 17 от
2002 г., по което съдът се е произнесъл с Реше-
ние № 13 от 2002 г. С искането тогава са били
оспорени 34 параграфа на изменителния закон.
Сред изрично оспорените в искането парагра-
фи е и § 9; с този параграф се прави съдържател-
но и структурно изменение на глава трета от
ЗСВ: главата се именува “Министър на право-
съдието” и се създават членове 35—36г, систе-
матизирани в седем раздела; от тях в раздел VI
“Съдебни сгради” се намират въпросните чл. 36,
36а, 36б и 36в.
В рамките на к.д. № 17 от 2002 г. искателят
е оспорил целия § 9 ЗИДЗСВ като противо-
конституционен, т. е. цялата глава трета, вкл.
чл. 36, 36а, 36б и 36в. В своето Решение № 13
от 2002 г. Конституционният съд обаче е обя-
вил противоконституционност не за целия § 9,
а само за отделни включени в него изрично
посочени разпоредби; чл. 36, 36а, 36б и 36в не
са сред тях. В диспозитива на същото реше-
ние Конституционният съд, след като е обя-
вил много разпоредби за противоконституци-
онни, в т. ч. и някои от § 9, е постановил, че
“отхвърля искането на Пленума на ВКС в
останалата му част”.
От горното следва, че чл. 36, 36а, 36б и 36в
ЗСВ в редакцията им след изменението (ДВ,
бр. 74 от 2002 г.) вече са били предмет на ос-
порване пред Конституционния съд по чл. 149,
ал. 1, т. 2 от Конституцията. Тогава съдът с
Решение № 13 от 2002 г. не е установил проти-
воконституционност на въпросните текстове
и изрично е отхвърлил искането “в останала-
та му част”, т. е. по тези текстове Конститу-
ционният съд вече веднъж се е произнесъл, че
те не противоречат на Конституцията. А съг-
ласно чл. 21, ал. 5 от Закона за Конституци-
онния съд, когато Конституционният съд се е
произнесъл с решение, по същия предмет не
могат да се правят нови искания. От всичко
това следва заключението, че производство-
то по сегашното к.д. № 4 от 2004 г. относно
актуалната уредба на чл. 36, 36а, 36б и 36в ЗСВ
в частта є, създадена със ЗИДЗСВ (ДВ, бр. 74
от 2002 г.), трябваше да бъде прекратено пора-
ди недопустимост. Това заключение има и сво-
ето процесуално основание в чл. 25, ал. 2 от
Правилника за организацията и дейността на
КС за това, че съдът може да се произнесе по
допустимостта на искането във всяка фаза на
конституционния процес.
2. По частта от актуалната уредба, която
е създадена със ЗИДЗСВ (ДВ, бр. 29 от 2004 г.).
С оглед на изложеното в т. 1 считам, че са-
мостоятелното оспорване на § 13 ЗИДЗСВ