Държавен вестник, бр. 15, 2020 г., стр. 26

СТР.  26	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  15
профилактиката, ограничаването и ликви-
дирането им (ДВ, бр. 15 от 17.02.2006 г.) 
с искане за обявяване на нищожността є 
поради некомпетентност на нейния издател.
Към оспорването се е присъединил Паско 
Тошев Запрянов (конституиран като оспор-
ваща страна с определение на съда, поста-
новено в закрито заседание на 14.05.2019 г.), 
който поддържа позицията за нищожност 
на наредбата.
Ответникът – министърът на земедели-
ето, храните и горите, е на становище за 
неоснователност на протеста.
Прокурорът от Върховната администра-
тивна прокуратура дава заключение за ос-
нователност на протеста.
Протестът е допустим – чл. 186, ал. 2 и 
чл. 187, ал. 1 АПК, а разгледан по същество, 
е основателен.
1. Наредбата е издадена на основание 
чл. 125, ал. 3 от Закона за ветеринарномеди-
цинската дейност, според който (в относимата 
редакция – ДВ, бр. 87 от 2005 г.) министърът 
на земеделието и горите и министърът на 
здравеопазването издават съвместни наредби 
за профилактика, ограничаване и ликвиди-
ране на зоонозите.
а. Разпоредбата урежда хипотеза на съв-
местно издаване на подзаконов нормативен 
акт от два административни органа. Необ-
ходимостта от две еднакви по съдържание 
волеизявления на всеки от органите, на 
които се основава общото издаване на ад-
министративния акт, е условие за неговата 
валидност. До момента на обективиране в 
правния мир и на двете волеизявления не е 
изпълнен фактическият състав по издаването 
на акта, т.е. не е налице изобщо акт. 
б. Затова отделното решение на един от 
двата органа при издаването на акта е ни-
щожно. Доколкото правната норма е пред-
видила волеизявлението да изхожда общо от 
двата органа, в този случай всъщност няма 
волеизявление. Упражняването еднолично 
от министъра на земеделието и горите на 
съвместното правомощие е равнозначно на 
отсъствието на материална компетентност с 
единствената възможна, възприета от теори-
ята и съдебната практика, правна последи-
ца – нищожност на административния акт.
2. Наредбата е нищожна и поради друг 
самостоятелен, поддържан и в протеста, по-
рок – противоречие с чл. 3, ал. 2 от Закона 
за нормативните актове.
а. Тя е издадена на 28.01.2006 г., а към 
този момент ЗВмД, макар и приет, не е бил 
действащ. Законът, вкл. и разпоредбата на 
чл. 125, ал. 3, е влязъл в сила на 1.05.2006 г. 
Следователно наредбата черпи основанието 
си от овластяване със законова разпоредба, 
която към датата на издаване на подзаконовия 
нормативен акт все още не е била прило-
жима. До влизането є в сила министърът 
не е притежавал компетентността да издаде 
подзаконов акт за уреждане на отношенията 
по чл. 125, ал. 3 ЗВмД.
б. Без правно значение за правилността на 
горния извод е обстоятелството, че влизането 
в сила на наредбата е съобразено с това на 
закона. Осъществяването на евентуалната 
цел да се постигне съгласуваност между 
закона и наредбата и да се създаде подза-
конова регулация следва да бъде подчинено 
на правилата относно началния момент на 
действие на правните норми във времето. 
Компетентността за издаването на наредба 
по новия ЗВмД от 2005 г. е възникнала след 
влизането на закона в сила. 
3. Неотносимо към предмета на съдебната 
проверка е възражението на ответника, че 
наредбата е част от предприсъединително-
то законодателство на Република България 
и уважаването на протеста би довело до 
нормативна празнота и нарушение на евро-
пейското право.
Последиците, възникнали от обявен за 
нищожен подзаконов нормативен акт, се 
уреждат служебно от компетентния орган в 
срок не по-дълъг от три месеца от влизане-
то в сила на съдебното решение – чл. 195, 
ал. 2 АПК. Потенциалното неблагоприятно 
въздействие на съдебно установената неза-
коносъобразност на наредбата е непротиво-
поставимо на естеството на нарушението и 
дължимата последица от него. Спазването 
на изискванията относно съвместната ком-
петентност на административните органи би 
осуетило настъпването на подобен резултат.
Изложеното мотивира обявяването на 
нищожността на протестираната наред-
ба – чл. 193, ал. 1 във връзка с чл. 192а, изр. 
1, чл. 196 и чл. 146, т. 1 АПК.
При този изход на делото в полза на 
оспорващия Паско Запрянов ще бъдат въз-
становени своевременно заявените разноски 
за платена държавна такса и адвокатско 
възнаграждение. Възражението на ответника 
по чл. 78, ал. 5 ГПК във връзка с чл. 144 
АПК е основателно – адвокатският хонорар 
от 1500 лв. не е съобразен с действителната