Държавен вестник, бр. 65, 2008 г., стр. 13

Б Р О Й  65
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  13
во на образование и свободни избори и обхват
на допустимите ограничения, които властта
си позволява да наложи.
Но има нещо значително по-важно от каза-
ното. Мисля, че трябва да се прави разграни-
чение между класическите права и свободи, от
една страна, и социалните  и икономическите
права, от друга, които също се предмет както
на Конституцията, така  и на Европейската со-
циална харта. Правата вън от класическите,
като социалните и икономическите, предпо-
лагат непредвидени разходи за държавата,
които по принцип тя не може да задоволи. Те
не са универсални, защото се отнасят за отдел-
ни социални групи—жени майки, деца, оста-
нали без грижа от близките си, специални пра-
ва на увредените и пр.  Не са право, което можеш
да реализираш чрез съд, т.е. става дума за дър-
жавна политика. Това последно обстоятелст-
во, че става дума за политика, а не методоло-
гични и теоретични съображения, са  причина-
та опитът на Парламентарната асамблея да
включи част от социалните и икономическите
права в ЕКПЧОС да бъде безуспешен. Затова
в тази сфера Конституцията не предвижда на-
меса на омбудсмана, като изключим правото
на притежание.
Б. Съществува и второ основание искането
да не бъде допуснато до разглеждане—не може
да се прави повторно искане, когато второто се
покрива по съдържание с друго по закон, който
е отменен.
  1. С решение по к.д. № 9 от 1998 г. Консти-
туционният съд е отхвърлил искането на глав-
ния прокурор за обявяване на противоконсти-
туционна разпоредбата на чл. 68  на отмене-
ния ЗЛСАХМ (ДВ, бр. 36 от 1995 г.). Спорът,
дали само лице с образователно-квалифика-
ционна степен магистър по фармация може да
открива и да бъде собственик на аптека, е вече
разгледан от съда. Без значение при това по-
ложение е правно-организационната форма,
под която търговците магистър-фармацевти
могат да извършват дейността си като апте-
ки— през 1998 г. да бъдат  събирателни и ко-
мандитни дружества, собственост на фарма-
цевти и  кооперации на фармацевти, или както
е понастоящем, това право да имат магистър-
фармацевтите, регистрирани като еднолични
търговци или еднолични дружества с ограни-
чена отговорност.
Трябва ли първото и второто искане буквал-
но да съвпадат, за да се приеме, че са идентич-
ни—според мен, разбира се, че не. Наново ad
absurdum—ако новият ГПК възпроизвежда про-
мените в касационното обжалване през 2002 г.
по отменения ГПК по отношение на правомо-
щията на касационния съд и Конституционни-
ят съд се е произнесъл по този въпрос с реше-
ние от 2003 г. ще образува ли ново дело на съ-
щото основание?  Ще може ли, ако бъде приет
нов закон със забрана, превозвачи да ползват за
обществен превоз автомобили, произведени
преди повече от пет години, след като има ре-
шение от 2006 г.? (по тези въпроси к.д. № 23 от
2002 г. и к.д. № 4 от 2006 г.).
2. Без значение е, че през 1998 г. искането
е отхвърлено с равенството на гласовете. Раз-
поредбата на чл. 151, ал. 1 от Конституцията
омбудсманът тълкува, като изхожда от уго-
ден за него ангажимент. Позовава се на ези-
ковото, а не на логическото съдържание на
нормата.
Според чл. 147, ал. 1 от Конституцията два-
надесетте съдии се избират и назначават на
квотен принцип—президент, Народно събрание
и част от съдебната система. Тя е фундаментал-
на норма. Хипотезата на равенство на гласове-
те при четен брой на съдиите не е изключена—
напротив, често срещана хипотеза.
Не може при това положение да се приеме,
че при равенство на гласовете акт, подписан от
12 души съдии, носещ название “решение”, не
поражда последици. И при равенство на гласо-
вете има решение, с което определено искане
не се уважава. Решение не може да има само в
случаите, при които в заседанието не са участ-
вали необходимият брой съдии.
Омбудсманът не взима предвид контекста
на ситуацията. Тезата му води до крайно непри-
емливи ситуации—никаква предвидимост и
установеност на съдебната практика. В крайна
сметка съдът се третира като торба с късмети,
което усилие упорито се приповтаря не само по
юридически път, но и чрез медиите.
Конституционен съдия: Р. Янков
Благовест Пунев
Това  особено мнение се отнася до допусти-
мостта на искането на омбудсмана за обявява-
не противоконституционността на разпоредба-
та на чл. 222, ал. 1 от Закона за лекарствените
продукти в хуманната медицина (ЗЛПХМ) с
оглед наличието на процесуална легитимация
на този орган да възбуди производството по
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията.
1. Обемът на компетентността на омбудс-
мана да инициира конституционно производс-
тво по чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията е
ограничен в сравнение с този на органите по
чл. 150, ал. 1, изр. 1 от Конституцията, чиято
компетентност може да бъде квалифицирана
като обща. Така, макар и да е орган, който е
създаден в един последващ момент на приетата
с действащата Конституция уредба на дейност-
та и правомощията на Конституционния съд, с
приемането на Закона за омбудсмана (ЗО), вля-
зъл в сила на 1.I.2004 г., на конституционно
равнище правомощието му да прави искане по
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията—за устано-
вяване противоконституционност на закон, би
могло да бъде уредено в чл. 150, ал. 1, а не  с
отделна разпоредба—тази на новосъздадената
ал. 3 на чл. 150 от Конституцията (ДВ, бр. 27 от