Държавен вестник, бр. 97, 2002 г., стр. 92

С Т Р .  92
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  97
По допустимостта на жалбата:
Предвид обстоятелството, че нормативните
актове регулират широк кръг обществени от-
ношения и нямат конкретни адресати, а неоп-
ределен кръг правни субекти, е дадена възмож-
ност на всички физически и юридически лица
да могат да упражнят правото си на жалба сре-
щу нормативен акт. В този смисъл е и разпоред-
бата на чл. 120, ал. 2 от Конституцията на Ре-
публика България, с която е възприета т. нар.
обща клауза за обжалване на всички админис-
тративни актове, като в това общо понятие се
включват нормативни, общи и индивидуални
актове, като изключение от това обжалване са
изрично посочените в закон. Съобразно прав-
ните норми на чл. 125, ал. 2 от Конституцията
на Република България и чл. 5, т. 1 от Закона за
Върховния административен съд (ЗВАС) по
спорове за законност на актовете на Министер-
ския съвет компетентен да се произнесе е Вър-
ховният административен съд. Тези жалби не
са ограничени в срок съгласно чл. 13, ал. 1 ЗВАС.
Предвид изложените съображения жалбата се
явява процесуално допустима и следва да се
разгледа от настоящия петчленен състав на
Върховния административен съд.
По основателността на жалбата:
Разгледана по същество, жалбата се явява
основателна поради следните съображения:
Обжалваното ПМС № 37 от 13.II.2002 г. (ДВ,
бр. 22 от 2002 г.), с което се измени ПМС № 65
от 1998 г. и с което са приети промени в Наци-
онален счетоводен стандарт-26 (НСС) е изда-
дено от Министерския съвет на основание § 7
от ПЗР на Закона за счетоводството. С тази раз-
поредба се делегират права на Министерския
съвет да издава национални счетоводни стан-
дарти до влизане в сила на международните сче-
товодни стандарти, които ще се прилагат и по
отношение на България.
Възраженията в жалбата са по отношение
на НСС-26 и по-конкретно относно т. 3.4 във
връзка с т. 4.9, заедно с т. IV, раздел “Наимено-
вание на приходите” от приложение № 2 към
НСС-26 и т. IV от приложение № 3 към същия
стандарт и т. 4.12 и буква “А”, раздел “Пасив”
от приложение № 1 към НСС-26 от Постанов-
ление № 37 от 2002 г. (ДВ, бр. 22 от 2002 г.), с
което е изменено ПМС № 65 от 1998 г. за прие-
мане на Национални счетоводни стандарти и
Национален сметкоплан. С тях се урежда отчи-
тане на загуби от инвестиране на активите на
пенсионните фондове като намаление на пен-
сионните резерви на пенсионноосигурителни-
те дружества и съответно като задължение към
пенсионния фонд. Регламентирано е също така,
че разликата от оценките на активите и пасиви-
те на пенсионния фонд се отразяват като резерв
от последващи оценки на тези активи и пасиви.
Отписването на преоценените активи и пасиви
води до отчитане на резерва от последващи
оценки като текущ финансов приход или текущ
финансов разход.
Пенсионният фонд се състои от имущество,
което е съставено от паричните вноски, внася-
ни от осигурените лица, и дохода, реализиран
от тях, намален с таксите и удръжките, които са
предвидени в чл. 11, ал. 1 ЗДДПО, съответно
чл. 131, ал. 1 във връзка с чл. 129, ал. 1 и 2 КЗОО.
Тези фондове се представляват пред трети лица
от пенсионноосигурителни дружества. Послед-
ните управляват средствата (активите) на фон-
довете и ги инвестират съгласно разпоредбите
на чл. 176 КЗОО, съответно чл. 44 ЗДДПО.
Пенсионноосигурителните дружества и фондо-
вете, чиито средства те управляват, водят сче-
товодството си и изготвят счетоводните си от-
чети в съответствие с изискванията на Закона
за счетоводството, Националния сметкоплан и
Националните счетоводни стандарти—чл. 185—
чл. 190 КЗОО и чл. 52—чл. 56 ЗДДПО. И при
двата вида допълнително пенсионно осигуря-
ване—задължително и доброволно, е предви-
дено създаване на общи и пенсионни резерви,
които се създават от собствените активи на пен-
сионноосигурителните дружества—чл. 192
КЗОО и чл. 53 ЗДДПО. Пенсионните резерви и
при двата вида допълнително пенсионно осигу-
ряване покриват изплащането на пенсиите на
лица, преживели по-дълго от предварителните
актюерски (статистически) разчети. И в КЗОО,
и в ЗДДПО в разпоредбите, третиращи правата
на осигурените лица, е дадена възможност оси-
гуреното лице да прехвърли сумите по инди-
видуалната си партида в друг пенсионен фонд—
чл. 171 КЗОО и чл. 88 ЗДДПО. Освен това е
предвидено осигуреното лице да има право при
пенсиониране да изтегли еднократно набрани-
те суми по неговата индивидуална партида или
да ги прехвърли от професионален в универса-
лен фонд в случаите, когато не е придобило право
на професионална пенсия. И в КЗОО, в чл. 126,
и в ЗДДПО, в чл. 4, ал. 2 се предвижда отговор-
ност на пенсионноосигурителните дружества за
загуби на пенсионните фондове само в случаи-
те, ако виновно са причинени, а това са случа-
ите, когато са нарушени прокламираните ин-
вестиционни принципи или не е положена гри-
жата на добър търговец. С НСС-26 и обжалва-
ните разпоредби от този стандарт—т. 3.4, т. 4.9
и т. 4.12, се въвежда обективна невиновна отго-
ворност на пенсионноосигурителните дружест-
ва, каквато отговорност липсва в специалните
закони, уреждащи допълнителното пенсионно
осигуряване в двете му разновидности—задъл-
жително по КЗОО и доброволно по ЗДДПО. В
този смисъл основателни са възраженията на
жалбоподателите за противоречие на тези раз-
поредби от НСС-26 с материалноправните нор-
ми на КЗОО и ЗДДПО. Въвеждането с НСС-26
на резерви, с които да се покриват загуби от
инвестиране на средства, които не са резултат
от виновно причинени вреди (пропуснати пол-
зи и претърпени загуби), води неминуемо до
накърняване интересите на осигурените лица и
намаляване на даденото им от закона право в