Държавен вестник, бр. 36, 2003 г., стр. 15

Б Р О Й  36
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  15
Ако конституционният законодател смята-
ше, че формата на държавно устройство и на
държавно управление се определят единствено
от чл. 1, ал. 1 и чл. 2 от Конституцията, той щеше
да посочи в чл. 158, ал. 3 от нея именно тези
разпоредби, а не да даде общата формулировка
с израза “форма на държавно устройство и на
държавно управление”. В останалите точки на
чл. 158 от Конституцията законодателят е под-
ходил точно така. Посочил е конкретно кои
членове от нея не могат да бъдат променяни от
обикновено Народно събрание.
2. Относно кога са налице “промени във
формата на държавно устройство и на държав-
но управление”
Приетата от Конституцията възможност да
бъде изменяна от обикновено Народно събра-
ние изключва засягането на основите на дър-
жавата и принципите, на които е изградена
нейната организация. Промяна в тях може да
направи само Велико Народно събрание. Слу-
чаите са изброени в чл. 158 от Конституцията.
Промените в територията на държавата,
преминаването от единна държава с местно
самоуправление към федеративна форма или
създаването на автономни териториални обра-
зувания (чл. 2 от Конституцията) е промяна във
формата на държавно устройство по смисъла
на чл. 158, т. 3 от Конституцията.
Заменянето на парламентарната република
с президентска или с монархия е промяна в ус-
тановената от чл. 1, ал. 1 на Конституцията
форма на управление. Премахването, сливане-
то, преминаването на някой от основните конс-
титуционни органи към друг или заменяне с друг,
както и създаването на нови основни конститу-
ционни органи е също така промяна във форма-
та на държавно управление. Така е и при про-
мени в структурирането, начина на образуване-
то, статута и мандата на основните органи и
установения между тях баланс.
Променя се формата на държавно управле-
ние и при промяна на възложените им от Кон-
ституцията дейности или ако им се отнемат
някои основни правомощия, каквото е напри-
мер правото на отлагателно вето, което прези-
дентът има (чл. 101 от Конституцията) или пра-
вото на Конституционния съд да дава задължи-
телно тълкуване на Конституцията (чл. 149,
ал. 1, т. 1 от Конституцията).
Това би довело до невъзможност да се га-
рантира върховенството на основния закон и
до нарушаване на основния конституционен
принцип, че България е правова държава.
Във всички тези случаи има промяна в устано-
вената с чл. 1, ал. 1 от Конституцията форма на
държавно управление, защото управлението на
парламентарната република се осъществява имен-
но от създадените основни конституционни орга-
ни и от определената им структура, статут и ос-
новни правомощия, които са съобразени с прин-
ципите, върху които е изградена държавата.
Ако по хипотеза президентската институция
се придаде към Народното събрание като няка-
къв негов орган, премахне се институтът на
вицепрезидента, както и ако органи на съдеб-
ната власт преминат към Министерския съвет,
това несъмнено ще промени коренно формата
на държавно управление. Същото е и ако Кон-
ституционният съд се превърне в консултати-
вен орган към Народното събрание.
Неразривно свързано с формата на държав-
но управление, която би се променила, е и ако
се променят структурата, формирането и функ-
циите на звената от съдебната система и стату-
тът на нейните органи, включително висшите
конституционно установени длъжности. Така
ще е например при сливане на Върховния каса-
ционен съд с Върховния административен съд.
Промяна е също така, ако например председа-
телите на Върховния касационен и на Върхов-
ния административен съд или главният проку-
рор се избират от Народното събрание или се
назначават от неговия председател или от Ми-
нистерския съвет, а съдиите, прокурорите и
следователите се назначават, преместват, по-
вишават или уволняват не от Висшия съдебен
съвет, а от друг орган.
Различна ще е формата на държавно управ-
ление, ако съдебната власт се подчини на из-
пълнителната, защото това ще измени баланса
между трите власти, ще наруши изискването за
тяхното разделение (чл. 8 от Конституцията) и
за независимостта на съдебната власт (чл. 117,
ал. 2 от Конституцията). Промяна ще има и в
случай, че Върховният касационен или Върхов-
ният административен съд поемат дейностите
на Конституционния съд, който е извън съдеб-
ната система. Същото ще е и ако президентът,
конституционните съдии или висшите консти-
туционно установени длъжности в съдебната
власт запазват постовете си пожизнено, както
и ако се отмени или измени броят на мандатите
им или тяхното времетраене. Така е и при про-
мяна на броя на народните представители или на
някой друг основен конституционен орган, както
и при промяна на срока на легислатурата на На-
родното събрание. Такива промени не са в право-
мощията на обикновено Народно събрание.
Установеното от Конституцията място на
всеки от основните органи, които бяха посоче-
ни, промените при тяхното структуриране и на
конституционно установените условия, на кои-
то трябва да отговарят, са определени от воля-
та на конституционния законодател да се съз-
даде една последователно демократична по своя
характер държава, изградена върху принципи-
те за народния суверенитет, политически плу-
рализъм, разделение на властите, правова дър-
жава и независимост на съдебната власт.
Установената с Конституцията форма на дър-
жавно управление няма да е същата, ако напри-
мер обявяването на война и сключването на мир
(чл. 84, т. 2 от Конституцията) станат правомо-