Държавен вестник, бр. 80, 2010 г., стр. 27

БРОЙ  80	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  27  
оспореното с исканията изменение е запазена 
забраната за поддържане на обвинението и 
постановяване на осъдителна присъда само 
въз основа на съвкупност от специални разуз­
навателни средства, но е отпаднала изричната 
забрана по отношение на съчетанието между 
данни от специални разузнавателни средства 
и свидетели с тайна самоличност. 
2б. За изискванията на Конституцията и 
международните договори, по които България 
е страна, по отношение на правната сила и 
оценката на доказателствата.
Конституцията съдържа само едно правило, 
пряко свързано със силата на доказателствата 
в наказателния процес. Това е чл. 31, ал. 2, съ­
гласно който „никой не може…да бъде осъден 
само въз основа на неговото самопризнание“. 
Отношение към предмета на настоящото 
дело имат и конституционните гаранции за 
ефективно реализиране на правото на защита 
на обвиненото лице чрез обективно и честно 
правораздаване.
По въпроса за съответствието на изменени­
ето на чл. 177, ал. 1 НПК с международните 
договори, по които България е страна, следва 
да бъдат съобразени сходните по съдържание 
разпоредби на чл. 6, т. 1, изр. 1 КЗПЧОС и 
чл. 14, т. 1, изр. 1 МПГПП. Те изискват всяко 
лице при наличието на наказателно обвине­
ние да разполага с правото на справедливо 
и публично разглеждане на неговото дело от 
независим и безпристрастен съд, създаден 
в съответствие със закона. Релевантни към 
конституционния спор са и правилата по 
чл. 6, т. 3, буква „d“ КЗПЧОС и чл. 14, т. 3, 
буква „e“ МПГПП, отнасящи се до правото 
на обвиняемия да участва в разпита или да 
изисква разпит на лицата, които свидетелстват 
против него, както и да изисква призоваването 
на свидетелите на защитата при същите усло­
вия. Необходимо е да се отчита и съответната 
практика на ЕСПЧ. 
2в. За съответствието с Конституцията и 
международните договори.
Осъществяването на справедливо правосъдие 
съставлява една от целите на Конституцията. 
В тази насока разпоредбите на чл. 31, ал. 1 – 4 
установяват специфичните права на обвине­
ното в извършване на престъпление лице. 
Реализацията им се гарантира чрез правото 
на защита на всеки, чиито права и законни 
интереси са нарушени или застрашени (чл. 56 
от Конституцията). Същевременно опасността 
от неправилно и незаконосъобразно осъждане 
се намалява, като правораздаването е възложе­
но на независима, подчинена само на закона 
съдебна власт (чл. 117 от Конституцията), а 
съдебният процес е насочен към установяване 
на истината на основата на равенството на 
страните, публичното разглеждане на делото 
и задължението за мотивираност на актовете 
на правораздаване (чл. 121 от Конституцията).
Полагайки основите на справедливия нака­
зателен процес, Конституцията неслучайно се 
въздържа да придаде различна сила на отделните 
видове доказателства и доказателствени сред­
ства или да установи такива с предварително 
определена сила. Единственото изключение 
е предвидено в разпоредбата на чл. 31, ал. 2, 
която не допуска осъждане само въз основа 
на направено самопризнание. Този подход е 
оправдан, защото чрез него, от една страна, се 
намалява рискът от съдебна грешка, базирана 
например на поемането на чужда вина, а от 
друга – във всички останали случаи се съхра­
нява правомощието на съдебните органи, най 
вече на съда, да вземат решение по вътрешно 
убеждение, основано на обективно, всестранно 
и пълно изследване на всички обстоятелства по 
делото, без да са ограничени от доказателства 
с предварително определена доказателствена 
стойност, включително да са обвързани от 
предварително разграничение на доказателства 
с по-голяма сила от доказателства с по-малка 
сила. Видът и особеностите на използваните 
процесуални средства за доказване не могат 
формално, по изкуствен начин да предрешават 
дали някои от тях заслужават повече доверие, 
а други – по-малко. Според Конституционния 
съд това разбиране е в интерес на доброто 
правосъдие и съответства на здравия разум, 
защото рискът от манипулиране на веществено 
доказателствено средство (видеозапис, звукоза­
пис, фотоснимка и т.н.), изготвено по реда на 
специалните разузнавателни средства, е сходен 
с риска от манипулиране на всяко друго анало­
гично по характер веществено доказателство. 
Същото важи и за свидетелските показания, 
тъй като без цялостен анализ на събрания до­
казателствен материал не би могло отнапред 
да се приеме различна степен на достоверност 
на свидетеля с тайна самоличност в сравнение 
с всички останали свидетели. 
Освен изключението по чл. 31, ал. 2 от 
Конституцията няма друго конституционно 
основание за предварително придаване на 
различна сила на отделните видове доказател­
ствени средства. Затова противоположната теза, 
залегнала в основата на двете искания, не се 
споделя от Конституционния съд. 
Допустимостта и оценяването на дока­
зателствата поначало са извън обхвата на 
КЗПЧОС и МПГПП. Тези въпроси следва да 
се решават от националното законодателство 
и вътрешните съдебни органи на съответната 
държава (Решение от 26.03.1996 г. на ЕСПЧ по 
делото Доорсън срещу Холандия; Решение от 
23.04.1997 г. на ЕСПЧ по делото Ван Мехелен 
срещу Холандия).
Европейският съд по правата на човека се е 
произнасял по доказателствената тежест на спе­
циалните разузнавателни средства, включително 
използването на служители под прикритие, 
единствено във връзка с изпълнението на изис­
кването за справедливо разглеждане на делото