Държавен вестник, бр. 31, 2004 г., стр. 37

Б Р О Й  31
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  37
тановление, следва да бъдат изменяни и допъл-
вани също с постановление на Министерския
съвет и е недопустимо изменението и допълва-
нето на нормативните актове да се извършва с
нормативни актове от по-ниска степен или с
ненормативни актове, каквито са решенията на
Министерския съвет, като в този смисъл об-
жалваното решение влиза в противоречие с
горепосочените разпоредби на Конституцията
и ЗНА, тъй като с него, независимо че е наиме-
нуван решение, се изменят и допълват Наред-
бата за служебните командировки и специали-
зации в чужбина, приета с ПМС № 40 от 1987 г.,
и Наредбата за командировките в страната,
приета с ПМС № 72 от 30.XII.1986 г., като се
определя ред за заплащане на по-висок размер
на дневни пари при командировки в страната и
чужбина на лицата, заемащи указаните в него
длъжности. В жалбата се твърди, че обжалва-
ното решение на Министерския съвет противо-
речи на чл. 11, ал. 3 ЗНА, според който норма-
тивните актове се отменят, изменят или допъл-
ват с изрична разпоредба на новия, изменящия
или допълващия акт, тъй като не съдържа по-
добна изрична разпоредба кои точно разпоред-
би на двете наредби се изменят и допълват. Сочи
се и нарушение на чл. 50, ал. 1 от Указ № 883 за
прилагане на Закона за нормативните актове,
тъй като обжалваният акт не предвижда съот-
ветни нови редакции на изменяните текстове, а
така също не е спазено изискването за обнарод-
ване на акта, с който се изменя и допълва под-
законов нормативен акт.
В жалбата се твърди, че с обжалваното ре-
шение Министерският съвет е нарушил и прин-
ципа за разделение на властите, прогласен в чл. 8
от Конституцията, като с решението се опреде-
ля размерът на командировъчните пари на дър-
жавните ръководители и техните заместници,
без да предвижда съответстващ размер на ко-
мандировъчните на председателите на Върхов-
ния касационен съд и Върховния администра-
тивен съд, главния прокурор, директора на НСС
и техните заместници. Твърди се, че нарушава-
нето на необходимия баланс между трите влас-
ти води до накърняване на авторитета им и
противоконституционно се създават привиле-
гии в полза на законодателната и изпълнител-
ната власт спрямо съдебната власт. По изложе-
ните съображения моли Върховния админист-
ративен съд да отмени като противоречащо на
материалния закон—чл. 12, т. 4 ЗВАС, Реше-
ние № 219 на Министерския съвет от 7.ХI.1990 г.
за определяне размера на командировъчните
пари на държавните ръководители.
Министерският съвет на Република Бълга-
рия чрез своя процесуален представител изра-
зява становище, че жалбата се явява недопус-
тима и следва да бъде оставена без разглежда-
не, респективно—че същата е неоснователна и
необоснована и следва да бъде оставена без
уважение. Поддържа се становище, че обжал-
ваното Решение № 219 от 7.ХI.1990 г. няма бе-
лези на нормативен акт, а съставлява общ ад-
министративен акт, поради което за него след-
ва да бъде приложен чл. 13, ал. 2 ЗВАС. Под-
държа се и тезата, че макар в решението да е
посочено изрично, че с него се изменят и до-
пълват Наредбата за служебните командиров-
ки и специализации в чужбина и Наредбата за
командировките в страната, в действителност
изменения и допълнения на правни разпоред-
би и текстове на нормативни актове не са на-
правени, а само е изменен размерът на коман-
дировъчните в чужбина на държавните ръко-
водители предвид настъпилите икономически
и политически промени в страната. Посочва
се още, че и двете цитирани наредби в тяхната
цялост въпреки няколкото им изменения са
остарели и не съответстват на новите реалнос-
ти, поради което не може да се търси противо-
речие между тях и атакуваното решение, още
повече че наредбите не уреждат изрично за-
плащането на разходите за командировка на
държавните ръководители, а уреждането на
този въпрос е било предмет на отделно регла-
ментиране със засекретени актове—решения
на Министерския съвет, какъвто характер има
и обжалваното решение.
Върховният административен съд—5-членен
състав, като обсъди събраните по делото дока-
зателства и доводите на страните, намира за
установено следното:
Съгласно чл. 125, ал. 2 от Конституцията на
Република България Върховният администра-
тивен съд се произнася по спорове за закон-
ността на актовете на Министерския съвет и на
министрите, както и на други актове, посочени
в закона. Тези актове имат нормативен харак-
тер, с тях се създават права и задължения за
неограничен кръг правни субекти, за които
съществува правен интерес да ги обжалват пред
Върховния административен съд, ако считат,
че те противоречат на закона като нормативен
акт от по-висока степен и накърняват правата
и законните им интереси. Съгласно чл. 13, ал. 1
ЗВАС жалба или протест се подава без ограни-
чение във времето.
Процесуалният представител на Министер-
ския съвет поддържа становище, че Решение
№ 219 на Министерския съвет от 7.ХI.1990 г. има
характер на общ ненормативен акт, поради
което за срока на неговото обжалване е прило-
жима разпоредбата на чл. 13, ал. 2 ЗВАС. Ма-
кар и да не е посочено изрично, де факто се
прави възражение за недопустимост на жалба-
та поради просрочие. Съдът намира така на-
правеното възражение за неоснователно. На
първо място, с оглед на белезите, които има
атакуваното решение, то не може да бъде ква-
лифицирано като общ ненормативен акт, а със-
тавлява нормативен административен акт, по-
ради което за срока за неговото обжалване е
приложима разпоредбата на чл. 13, ал. 1 ЗВАС.
На второ място, дори и да се приеме абстракт-
но, че Решение № 219 е общ ненормативен ад-