Държавен вестник, бр. 5, 2011 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  5
абсолютен характер и принципно не изключва 
държавното регулиране и държавния контрол 
(Решение № 6 от 1997 г. по к.д. № 32 от 1996 г., 
Решение № 12 от 1997 по к.д. № 6 от 1997 г., 
Решение № 2 от 2000 г. по к.д. № 2 от 2000 г., 
Решение № 2 от 2004 г. по к.д. № 2 от 2004 г. и 
др.). То е изискване за всички стопански и правни 
субекти, осъществяващи еднакви или сходни 
дейности в определена сфера, но не непременно 
еднаквост между всичките многообразни сто­
пански сфери. Съображения за целесъобразност, 
както и наличието на потребност от постига­
нето на обществено приоритетни и значими 
цели, каквито са бюджетното осигуряване на 
изпълнението на държавните функции, допускат 
различия в законодателните решения, без това 
да противоречи на конституционния принцип 
по чл. 19, ал. 2. В този конституционен спор 
условията за всички взискатели – частноправни 
субекти по отношение на изпълнението срещу 
субектите по чл. 519 и 520 ГПК, са уредени по 
един и същ начин. А еднаквостта на правните 
условия, които следва да важат за стопанските 
субекти, се отнася до определена по еднакви 
признаци група търговски субекти, а не до 
еднаквост по принцип спрямо всички същест­
вуващи субекти на правото (Решение № 5 от 
2002 г. по к.д. № 5 от 2002 г.). По изложените 
съображения съдът не установява нарушение 
на чл. 19, ал. 2 КРБ, освен изменението на 
чл. 519 и 520 ГПК, осъществено със ЗИД на 
ГПК (ДВ, бр. 13 от 2010 г.). 
8. За бюджетно субсидираните заведе­
ния – длъжници по съдебно признати парични 
вземания, уредбата на чл. 520 ГПК не допуска 
принудително изпълнение само върху средствата 
по банковите им сметки, постъпили като суб­
сидия от републиканския бюджет (ал. 1). Към 
тази законова уредба са относими аргументи­
те, вече изложени относно конституционното 
правило за гарантираното изпълнение на пуб­
личните функции и спецификата на държавния 
бюджет. Съгласно ал. 2 от чл. 520 ГПК всички 
останали парични средства, движимо и недви­
жимо имущество, които представляват частна 
собственост и са елемент от патримониума на 
длъжника, са възможен предмет на принуди­
телно изпълнение по ГПК, т.е. за предявяване 
на изпълнение по общия ред, от което следва 
изводът, че равнопоставеността на бюджетно 
субсидираните заведения с останалите субекти 
в гражданския оборот е гарантирана от закона 
и оспорването на уредбата на чл. 520 ГПК 
като противоречаща на чл. 19, ал. 2 КРБ е 
неоснователно.
VІ 
Относно твърдяното противоречие с чл. 57 
от Конституцията
9. В искането се твърди, че оспорената зако­
нова уредба представлява привилегия, защото 
дава възможност на държавните учреждения 
и общините сами да преценяват кога и как да 
плащат задълженията си, с което се позволява 
накърняване на правото на собственост на онези, 
които търсят изпълнение на съдебно признати 
техни вземания, и така се въвежда перманентно 
ограничаване на основното конституционно 
право на собственост, без да е мотивирано с 
военно или друго извънредно положение, нито 
да е обусловено от условие и срок, поради което 
е налице нарушение на чл. 57 КРБ.
Съдът намира искането в тази му част нео­
снователно. Член 57 КРБ е в главата „Основни 
права и задължения на гражданите“. Система­
тически е поместен след уредбата на отделните 
конституционни права и прогласява общите за 
всички такива права характеристики – неотме­
нимост, забрана за злоупотреба с правата и за 
упражняването им в ущърб на правата и закон­
ните интереси на другите. Като има предвид 
подателя на искането – омбудсмана и неговите 
правомощия, както и съдържанието на чл. 57 
КРБ, съдът заключава, че в този пункт искането 
визира правото на собственост не като вещно 
право, а като конституционно основно право 
на гражданите, което формира материалните 
основи на съществуване на отделния човек. 
Това право присъства в Конституцията (чл. 17) 
не сред другите права и свободи на гражданите 
в едноименната глава втора, а в глава първа, 
сред основните начала на конституционния ред 
в рамките на общата уредба на собствеността и 
Конституционният съд многократно го е отбе­
лязвал (Решение № 6 от 1996 г. по к.д. № 31 от 
1995 г.; Решение № 3 от 1999 г. по к.д. № 32 от 
1998 г.; Решение № 10 от 2009 г. по к.д. № 12 
от 2009 г.). Като основно право обаче правото 
на собственост „живее“ не в частноправното, 
а в публичноправното пространство, негов 
адресат е държавата, респ. публичната власт; 
самото понятие за конституционното основно 
право на собственост е по-широко от това в 
гражданското право (Решение № 10 от 2009 г. 
по к.д. № 12 от 2008 г.). Закриляният от основ­
ното право на собственост предмет включва 
както имуществени частноправни позиции, в 
т.ч. парични взимания, така и публичноправни 
претенции за реализиране на социални права 
(Решение № 2 от 2006 г. по к.д. № 9 от 2005 г.). 
Правото на собственост като основно право е 
предназначено да гарантира на отделния човек 
свободно пространство в имущественоправната 
сфера и с това да направи възможно той да