Държавен вестник, бр. 47, 2009 г., стр. 49

Б Р О Й  47
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  49
ал. 2 ГПК относно призоваването на търговец,
юридическо лице и адвокат също така се отна-
сят само за ответника, защото препращат към
чл. 47, ал. 1, в който изрично е посочено, че рег-
ламентира съобщенията само до ответника.
Оттук следва и противоречието на чл. 43,
ал. 2, чл. 47, чл. 50, ал. 4 и чл. 51, ал. 2 ГПК с
чл. 121, ал. 1 от Конституцията. Член 121, ал. 1
от Конституцията постановява съдилищата да
осигуряват “равенство и условия за състезател-
ност на страните в съдебния процес”.
Докато по отношение на ищеца, който е
подал исковата молба и е запознат с предмета
на спора и доказателствата, които представя,
не се предвижда уведомление чрез залепване
на съобщението или пускане в пощенска кутия,
ответникът се поставя в положение на несигур-
ност за получаване на отправеното му по пред-
виден в посочените законови разпоредби начин
на уведомление. Не е мъчно да се предположи,
че залепеното на вратата или на пощенската
кутия съобщение може лесно да изпадне, да бъде
унищожено от вятър или дъжд, или дори да бъде
умишлено унищожено от някого. Това особено
важи в случаите, когато то може да бъде зале-
пено дори на “видно място” около вратата. Не
са малко случаите, при които страните по спо-
ра живеят в един вход или дори в едно жилище,
при което едната от страните по спора би имала
интерес другата страна да не получи уведомле-
нието. Изхожда се очевидно от предпоставката
за недобросъвестност на ответника. Не се дър-
жи сметка, че нормировката създава условия
недобросъвестният ищец да стимулира лицето,
което извършва връчването, да удостовери не-
вярното обстоятелство, че е поставил съобще-
ние в пощенската кутия. А такова удостоверя-
ване може да стане и по инициатива на който и
да е недобросъвестен връчител.
Без особено значение е, че този начин на
връчване не е предвидено да е обичайният, а е
само по изключение. Процедурата след залеп-
ване на уведомлението не подобрява положе-
нието на ответника. Той дори не може да иска
възстановяване на изпуснат срок по реда на
чл. 46, ал. 2, която се отнася само за връчване
чрез друго лице.
Законът създава една необорима презумция
за получаване на уведомление, която е пред-
поставка за поредица формални действия, кои-
то пречат на ответника да осъществи правата
си, когато в един по-късен момент научи за
започналото срещу него производство. Той няма
да има право да поиска отмяна на постанове-
ния съдебен акт, защото формално не са били
нарушени правилата за уведомление и призова-
ване, и ще се приеме, че е бил надлежно призо-
ван чрез предвидения да се назначи особен пред-
ставител (чл. 47, ал. 6), който не е запознат с
фактите по цялостното производство и не би
могъл да защити реално и ефективно интереси-
те на този, който представлява.
По същество цялата разгледана по-горе уред-
ба за връчване на уведомлението по чл. 47, чл. 43,
ал. 2 относно израза “или чрез залепване на
уведомление”, чл. 50, ал. 4 и чл. 51, ал. 2 нару-
шава чл. 121, ал. 1 и 2 и чл. 56 от Конституция-
та, които осигуряват равенство и условия за
състезателност на страните в съдебния процес,
чрез които да се установи исканата от гражда-
ните защита, когато са нарушени или застра-
шени техни права и законови интереси.
2. Относно чл. 133 ГПК
Разпоредбата отнема възможността на от-
ветника да вземе становища по иска, да напра-
ви възражения, да оспори истинността на пред-
ставен с исковата молба документ, да посочи
доказателства и да представи писмени доказа-
телства, ако в установения от закона едномесе-
чен срок (чл. 131, ал. 1 ГПК) от получаване на
препис от исковата молба и нейните приложе-
ния не подаде писмен отговор.
Ответникът не може и да упражни правата
си по чл. 211, ал. 1, чл. 212 и 219, ако не направи
това с отговора на исковата молба.
Текстът на закона обезсмисля чл. 146, ал. 2
ГПК, според който при доклада на делото, кой-
то съдът прави в открито заседание, той “указ-
ва на страните за кои от твърдените от тях фак-
ти не сочат доказателства”. При преклузията
на чл. 133 ГПК указанията на съда могат да
служат само като безполезна за ответника ин-
формация. Той няма право да се съобрази с
нея, след като не е подал в срок отговор на
исковата молба. А след като съдът при докла-
да на делото е заявил, че липсват доказателс-
тва за твърдени факти, на практика той вече е
обявил, че не може да ги вземе предвид при
решаване на делото.
Възможността, която дава чл. 147, ал. 1 ГПК
до приключване на съдебното дирене страните
да могат да твърдят нови обстоятелства и да
посочат и представят нови доказателства, е само
когато не са могли да ги узнаят, посочат и пред-
ставят своевременно.
Член 121, ал. 2 от Конституцията постановя-
ва, че производството по делото осигурява ус-
тановяването на истината. Член 133 ГПК не само
не осигурява установяването на истината, но
затруднява това установяване. В определени
случаи във връзка и със самата нагласа и култу-
ра на страните по делото я прави невъзможна.
Следва да се има предвид, че ГПК не предвиж-
да задължителна адвокатска защита. Атакува-
ната разпоредба е в противоречие и с чл. 56 от
Конституцията, който осигурява правото на
защита на гражданите, когато са нарушени или
застрашени техните законови права или инте-
реси. Измененията на ГПК от 2009 г. въведоха
отново служебното начало в процеса. Целяло
се е чрез него той да се доближи повече до изис-
кванията на чл. 56 и чл. 121, ал. 2 от Конститу-
цията. Създадената преклузия с чл. 133 ГПК
обаче не съдейства за това. Тя поставя в нерав-