Държавен вестник, бр. 32, 2011 г., стр. 9

БРОЙ  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
При всяко положение ограниченията по 
чл. 75, т. 5 и 6 ЗБЛД са допустими от гледна 
точка на предназначението им да защитават 
правата и свободите на други граждани. Дори 
и да не застрашава националната сигурност и 
народното здраве, неизпълнението на сериозно 
по размер публично задължение към държа­
вата или общините в една или друга степен 
подкопава икономическите основи на соци­
алната държава, създава риск за надлежното, 
своевременното предоставяне на плащанията 
и услугите, необходими за реализиране на кон­
ституционно установените основни права, като 
правото на обществено осигуряване и социално 
подпомагане, правото на здравно осигуряване и 
безплатно ползване на медицинско обслужване, 
правото на образование, правото на здраво­
словна и благоприятна околна среда и др. От 
друга страна, неизпълнението на осъдителните 
съдебни актове за частни парични задължения в 
големи размери засяга конституционно призна­
тите интереси на физическите и юридическите 
лица да се ползват от частната собственост 
като тях­но основно право по смисъла на чл. 17 
от Конституцията, накърнява свободата им да 
поемат отговорност за своето съществуване 
на базата на законно придобито имущество, 
включващо и вземания (вж. Решение № 15 
по к.д. № 9 от 2010 г., Решение № 7 по к.д. 
№ 1 от 2001 г., Решение № 17 по к.д. № 14 от 
1999 г., Решение № 22 по к.д. № 24 от 1996 г. 
и др.). Затова според Конституционния съд 
ограниченията по оспорените две законови 
разпоредби имат легитимна цел по смисъла на 
чл. 35, ал. 1, изр. 2 от Конституцията.
Разпоредбите на чл. 75, т. 5 и 6 ЗБЛД не 
са съобразени обаче с принципа на пропор­
ционалност. Удовлетворяването на надлежно 
установените публични и частни задължения 
трябва преди всичко да се обезпечи чрез 
ефективно, бързо проведено изпълнително 
производство, насочено не към самоцелно санк­
циониране на личността на длъжника, а най-
вече към издирване на негово секвестируемо 
имущество и прехвърлянето му до размера на 
установеното парично вземане в патримониу­
ма на съответния кредитор. Наистина лицето, 
обвързано със задължения в изпълнителния 
процес, може недобросъвестно да създава 
прегради за неговото нормално развитие, като 
съзнателно възпрепятства получаването на 
покани, съобщения и призовки, не осигурява 
достъп до подлежащи на контрол обекти, от­
казва да представи информационни носители 
или да даде обяснения, укрива имущество и 
т.н. В тези случаи временното ограничаване 
на основното право на гражданина да напуска 
страната би било адекватно средство – стимул 
за удовлетворяване на кредитора по публичното 
или частното вземане.
Основният недостатък на оспорената правна 
уредба е, че не прави никакво разграничение 
между длъжник, който при липсата на обек­
тивна възможност за незабавно изпълнение 
на дълга (независимо дали е публичен или 
частен) всячески съдейства на органите по 
изпълнението, и онзи, който с поведението 
си съзнателно осуетява или забавя удовлет­
воряването на вземането. Според действащия 
закон ограничението за напускане на страната 
задължително се взема по отношение на всеки, 
който дължи и не изпълнява, а от това следва, 
че когато се налага на лице, което не затрудня­
ва изпълнението, има единствено наказателен 
характер. В последния случай мярката няма да 
е наложителна за отбрана от опасността, нито 
би съставлявала подходящо средство за пости­
гане на конституционно оправданата цел. Нещо 
повече, понякога би могла дори да навреди на 
изпълнението – например, когато длъжник с 
правомерно поведение в изпълнителния процес 
има осигурена работа и обективна възможност 
да увеличи имуществото си в друга държава, 
особено при отчитане на възможността за сво­
бодно движение на работната сила в рамките 
на Европейския съюз.
Конституционният съд счита, че надлежното 
изпълнение на паричните задължения (публични 
и частни) не съставлява по-висока по степен 
ценност от ефективното развитие и приключ­
ване на наказателния процес в ра­зумен срок. 
Констатацията за тази ценностна равностойност 
се налага с оглед на обстоятелството, че под 
формата на мярка за процесуална принуда, при 
това само по обвинение за тежко умишлено 
престъпление, на обвиняемия също може да 
бъде наложена забрана да напуска пределите на 
Република България – вж. чл. 68 от Наказател­
но-процесуалния кодекс (НПК). Сравнението 
между двата правни режима се налага, за да се 
прецени доколко оспорената административна 
принуда е адекватно, съразмерно средство за 
постигане на легитимната цел, която преследва.
Поведението на някои лица, които умишлено 
се стремят да осуетят или затруднят изпълнени­
ето на публични и частни задължения, може да 
съдържа и признаците на престъпление от общ 
характер – вж. чл. 227б – 227е, 255 – 255а, 258, 
чл. 270, ал. 1 и чл. 296 от Наказателния кодекс. 
Посочените посегателства задължително изискват 
провеждане на наказателно производство, но 
повечето не съставляват тежки престъпления, 
поради което в тези случаи на обвиненото лице 
въобще не може да бъде наложена забрана за 
напускане на страната като мярка за наказател­
но-процесуална принуда по чл. 68, ал. 1 НПК. 
Такава мярка е допустима само за относително 
малкото на брой по-сериозно наказуеми деяния, 
но дори и тогава сравнението показва, че на­
казателно-процесуалната принуда е значително 
по-мека от административната по чл. 75, т. 5 и 6 
ЗБЛД. Първо, забраната за напускане пределите 
на страната по НПК се налага само за умиш­
лени деяния, докато в производството по ЗБЛД 
формата на вината е без значение. Второ, огра­
ничението по НПК не изключва възможността, 
при това съчетана с достъп до съдебен контрол, 
за разрешаване при необходимост на инцидентно 
напускане на страната, докато аналогична въз­