Държавен вестник, бр. 80, 2010 г., стр. 30

СТР.  30	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  80
него наказателно дело. Разпоредбата на чл. 31, 
ал. 1 от Конституцията визира спазването на 
законните срокове за предаване на обвиненото 
лице на съдебната власт. Нейният буквален, 
чисто формалистичен прочит би могъл да 
доведе до заключение, че с оглед на действа­
щото вътрешно процесуално законодателство е 
релевантна само към задължението на разслед­
ващия несъдебен орган незабавно да докладва 
на прокурора извършените от него действия по 
привличане на обвиняем (вж. чл. 219, ал. 1 и 
2 във връзка с чл. 194, ал. 2 НПК), след като 
във всички останали случаи тези действия се 
осъществяват пряко от орган на съдебната 
власт – прокурор или следовател. Този подход 
обаче би бил несъвместим с разбирането на 
Конституционния съд за съдържанието на 
функциите на прокуратурата по чл. 127, т. 3 
от Конституцията. Няма никакво основание за 
изоставяне на тезата, изразена в Решение № 14 
от 30.09.1999 г. по к. д. № 1 от 1999 г., че по 
смисъла на посочената конституционна разпо­
редба прокуратурата привлича към наказателна 
отговорност чрез „предявяване пред съда по 
надлежния процесуален ред на обвинение за 
извършено престъпление“. Закритата досъдебна 
фаза на наказателния процес е предназначена да 
подготви и обуслови решението на прокурора 
дали има основание за повдигане на обвинение 
пред съд. Наистина, в хода на предварително­
то разследване при наличието на достатъчно 
доказателства конкретно лице може да бъде 
привлечено като обвиняем, но на този етап 
от процесуалното развитие това обвинение е 
предназначено само временно да определи рам­
ките на предмета на доказване, съответно – и 
на защитата на обвиняемия. Реализацията на 
наказателната отговорност обаче може да се 
осъществи само при съдебно разглеждане на 
делото. Както индивидуалният интерес на об­
виняемия и пострадалите от престъплението, 
така и общественият интерес от ефективно 
наказателно правораздаване изискват провеж­
дането на подготвителната, досъдебната фаза 
на процеса във възможно най-кратък срок. При 
тази постановка разпоредбата на чл. 31, ал. 1 
от Конституцията следва да се тълкува в сми­
съл, че предписва процесуално задължение за 
съблюдаване на законово определените срокове 
за провеждане и приключване на досъдебното 
производство с оглед предаването в разумен 
срок на обвиненото в извършване на престъ­
пление лице на съда (вж. в този смисъл и т. 6 
от мотивите на Решение № 1 от 19.01.2010 г. 
по к. д. № 14 от 2009 г.). Така, макар и само 
по отношение на подготвителната първа фаза 
на наказателния процес, конституционната 
норма обслужва интереса на обвиняемия от 
своевременно разглеждане на делото, защита­
ван паралелно и от чл. 6, т. 1, изр. 1 КЗПЧОС. 
По-горе беше посочено, че институтът „Раз­
глеждане на делото в съда по искане на обви­
няемия“ е създаден и предназначен да послужи 
като ефективно средство по смисъла на чл. 13 
КЗПЧОС за обезпечаване на правото на разглеж­
дане на наказателното дело в „разумен срок“ на 
досъдебната фаза на процеса. Конституционният 
съд намира, че отмяната му не е противокон­
ституционна, защото не води до липсата на 
дисциплиниращи процесуални срокове, каквито 
се визират в чл. 31, ал. 1 от Конституцията. И 
сега продължават да действат и се прилагат 
законово определените срокове за двата стадия 
на досъдебното производство – „Разследване“ 
и „Действия на прокурора след завършване на 
разследването“. Съгласно чл. 234 НПК срокът 
на разследването, включващ и времето след 
привличането на обвиняем, е двумесечен. 
По мотивирано искане на прокурора същият 
може да бъде удължен с не повече от четири 
месеца от административния ръководител на 
съответната прокуратура или оправомощен от 
него прокурор. Само в изключителни случаи 
този срок може да бъде удължаван (хипотетично 
до изключване на наказателното преследване 
по давност) от административен ръководител 
в прокуратурата на окръжно или по-високо 
ниво или от оправомощен от него прокурор. 
Съществена гаранция за спазването на устано­
вените срокове е разпоредбата на чл. 234, ал. 7 
НПК, според която действия по разследването, 
извършени извън установените срокове, не 
пораждат правни последици, а събраните дока­
зателства не могат да се ползват пред съда при 
постановяване на присъдата. Съгласно чл. 242, 
ал. 3 НПК прокурорът извършва необходимите 
действия след завършване на разследването в 
едномесечен срок от момента на получаване 
на делото. Отделно, следвайки предписанието 
по чл. 31, ал. 1 от Конституцията, разпоредбата 
на чл. 22, ал. 2 НПК задължава прокурора и 
разследващите органи да осигурят провеждането 
на досъдебното производство в предвидените 
в кодекса срокове.
Отменената глава двадесет и шеста с чл. 368 
и 369 НПК имплицитно съдържа оценката на 
законодателя, че е неприемливо от гледна точ­
ка на разумния срок на наказателния процес 
едно лице да бъде държано в положението на 
обвиняем в досъдебното производство за повече 
от две години при обвинение за тежко престъ­
пление, съответно – за повече от една година 
при по-леко обвинение. В повечето случаи тези 
срокове биха се оказали по-големи в сравнение 
със сроковете на досъдебното производство, оп­
ределени съвкупно по сега действащите чл. 234, 
ал. 1 – 5 и чл. 242, ал. 3 НПК. Обратното може 
да се получи само в изключителните случаи на 
удължаване на разследването над шест месеца 
от административния ръководител на окръжна 
или по-горна прокуратура или от оправомоще­
но от него лице (чл. 234, ал. 3, изр. 2 НПК). 
Само тогава отмяната би могла да се свърже 
с ограничаване на предоставено процесуално 
право и следователно може да се поставя 
въпросът дали това ограничение в светлината