Държавен вестник, бр. 95, 2013 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  95
при авансовото плащане, така и в случаите, 
когато такова не е договорено и плащането се 
извършва на датата на падежа. Гарантиране 
на правото на данъчните субекти на еднакво 
третиране при изпълнението на данъчното 
задължение се постига именно с разпоредбата 
на чл. 11, ал. 5 ЗДДФЛ – лихвата да се начис-
лява на датата на падежа на депозита или на 
предсрочното му прекратяване. В тази връзка 
следва да се отбележи, че авансово платената 
лихва все още не представлява годна за обла-
гане данъчна основа, тъй като окончателният 
размер на получения доход ще стане известен 
едва към момента на изтичане срока на депози-
та или на предсрочното му прекратяване. При 
положение, че депозитната сметка е открита 
след 1 януари 2013 г., Конституционният съд 
приема, че възприетите с чл. 11, ал. 5 ЗДДФЛ 
разрешения за облагане с данък на дохода от 
лихва при авансовото му изплащане изключва 
ретроактивното действие на закона в тази му 
част. Нещо повече, възприемането на датата на 
падежа като общоприложим критерий, който 
следва да се съобразява при определяне на об-
лагаемата данъчна основа за всички възможни 
случаи на депозитни сметки, най-пълно съот-
ветства и на принципа за равнопоставеност на 
данъчните субекти по отношение момента на 
изискуемост на данъчното задължение. Следо-
вателно като императивно правило с действие 
ex nunk след 1 януари 2013 г. нормата на чл. 11, 
ал. 5 ЗДДФЛ не създава пряко или косвено с 
обратна сила данъчно утежнение, нарушавайки 
основополагащи конституционни принципи, с 
които се гарантират правната сигурност и пред-
видимост като структуроопределящи признаци 
на правовата държава.
Претендираната противоконституционност 
следва да се обсъди и по повод възможността 
за прилагане на установения с чл. 11, ал. 5 
ЗДДФЛ данъчен режим по отношение на де-
позитните сметки, открити преди влизане на 
закона в сила, по които са изплатени авансово 
лихви до 31.12.2012 г., но падежите по депозита 
настъпват след 1 януари 2013 г. При възпри-
етите законодателни разрешения, обсъдени 
по-горе, и в тези случаи ще бъде налице годна 
за облагане данъчна основа, представляваща 
брутния размер на лихвата, едва след влизане 
на закона в сила, и то към датата на падежа 
на депозита. Преди тази дата не е налице оп-
ределената с чл. 38, ал. 13 ЗДДФЛ основа за 
облагане, защото авансово получената сума не 
представлява определената със закона данъчна 
основа. Следователно авансово извършеното 
преди 31.12.2012 г. фактическо плащане, съ-
ответно заверка на сметката на получателя 
на дохода, не е юридическият факт, с който 
законът свързва настъпването на момента на 
изискуемост на данъчното задължение. Този 
момент е обвързан с падежа на депозита, който 
настъпва след влизане на закона в сила, т.е. 
след 1 януари 2013 г. При това положение за 
създадено с обратна дата данъчно утежнение 
не може да става въпрос. Въвеждането на кри-
териите от общата разпоредба на чл. 11, ал. 1 
ЗДДФЛ и за заварените случаи на авансово 
платена лихва до 31.12.2012 г., но с настъпващ 
падеж на депозита след 1 януари 2013 г., каквито 
съждения се съдържат в част от становищата и 
в искането на омбудсмана, не може да се из-
върши по тълкувателен път или чрез обявяване 
на действащата норма на чл. 11, ал. 5 ЗДДФЛ 
за противоконституционна. Това е така, защото 
оспорената разпоредба е неразделна част от 
въведения след 1 януари 2013 г. единен правен 
режим, чийто предмет е данъчното облагане на 
дохода от лихви от депозитни сметки с падеж 
след влизането на закона в сила. На следващо 
място Конституционният съд е имал възможност 
да се произнесе, че за да е налице противо-
конституционност на определен законов текст, 
е необходимо да се констатира идентичност 
на предмета, регулиран от оспорените норми 
на закона и Конституцията, и между тях да е 
налице противоречие „до степен на отрицание“ 
(Решение № 7 от 2004 г. по к.д. № 6 от 2004 г.). 
В случая посочените условия за противокон-
ституционност с оглед на възприетия от съда 
критерий очевидно не са налице. 
Тъй като данъкът върху дохода от лихва е 
въведен със закон, това прави възможно за-
конодателят да определи условията, при които 
този правен режим да действа, като за целта 
нормативно изрично уреди и т.нар. заварени 
случаи. Възможното нормативно разрешение 
за изключване от облагаемата основа на част 
от начислената лихва или на договорите за 
откриване на срочни депозити, сключени до 
влизане на закона в сила, е въпрос и на зако-
нодателна целесъобразност, поради което за 
неговото решаване по същество не би могъл 
да се произнесе Конституционният съд. 
Законодателят е предпочел да установи еди-
нен режим на облагане на доходите, въпреки 
че облагането с данък на лихвите по банкови 
сметки би следвало да има своята специфика 
най-вече предвид особеностите на лихвата 
като акцесорно парично задължение, което в 
същото време има относителна самостоятелност 
по отношение на главното задължение. Тъкмо 
характерът на лихвата изисква правната уредба 
на облагането є с данък да бъде по-подробна 
и детайлна, което в случая не е сторено. На 
следващо място констатираната непълнота на 
закона е типичен случай на законодателен про-
пуск, който не може да бъде заместен по пътя 
на съдебния активизъм от Конституционния съд. 
Несъмнено на конституционно ниво липсва 
уредба на данъка върху доходите от лихва по 
депозитни сметки. Това е обяснимо предвид 
нормата на чл. 60 от Конституцията, с която 
са делегирани правомощия на законодателя 
да уреди данъчната материя, включително в