Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 37

БРОЙ  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  37  
безусловно длъжен да следи за съобразеността 
на закона с правото на ЕС: и служебно да 
оставя неприложена всяка норма – законова 
или подзаконова – ако сам установи про­
тиворечие (пряко или дори само косвено, 
тълкувателно – несъвместимост) с която да 
било съюзна правна норма (не само такава с 
директен ефект, но и дори напр. закрепваща 
принцип).
1.3. За да гарантира върховенството на 
Конституцията (и правовата държава), всеки 
съдия (трябва да) има две възможности:
Ø сам да установи (по несъмнен за него 
начин) противоконституционност на приложи­
ма по делото пред него законова норма – тази 
негова преценка ще подлежи на инстанционен 
контрол като всяка друга негова преценка по 
приложимото право;
Ø или да се колебае в преценката – и тогава 
сам, незабавно, да отнесе въпроса до КС (в 
най-лошия случай до съответния върховен съд).
1.4. Ако не се признае възможност на съди­
ята сам да прогласи противоконституционност, 
следва да може (да бъде длъжен) поне сам да 
отнася въпроса до КС. Ако съдията не може и 
сам да отнесе въпроса до КС, трябва да може 
(да бъде длъжен) да го отнесе до ВКС/ВАС ви­
наги, когато установи (или поне има съмнения 
за) противоконституционност (ако не и винаги, 
когато такъв бъде поставен от страна по дело 
пред него, поне докато гражданите не получат 
възможност сами да го отнесат до КС) – и 
делото пред него да се спира до произнасяне­
то на ВКС/ВАС или на КС, ако бъде сезиран 
(както е предвидено сега за делата пред ВКС/
ВАС) – респ., ако съдията не направи това, 
този факт сам по себе си да бъде абсолютно 
основание за касационно обжалване. 
2. Смятам за несъвместимо с духа и сми­
съла на върховенството и непосредственото 
действие на Конституцията разбирането, че 
единствено КС може да установява противо­
речие на закон с Конституцията. Правилното 
според мен разбиране18, към налагането на 
което се надявам да ни отведе практиката 
на КС, е, че единствено КС може да уста­
нови противоконституционност на закон по 
общозадължителен начин (erga omnes), но напр. 
по задължителен за решаването на спора 
(за страните, inter partes) начин може да го 
направи всеки съд. Може и е длъжен според 
смисъла на принципите за върховенство и 
непосредствено действие на Конституцията. 
18 Дали е необходимо да повторя, че макар 
принципът за правна сигурност несъмнено дава 
на КС монопол – но само над задължителното 
тълкуване на Конституцията и над общозадължи­
телната (erga omnes) преценка за конституцио­
носъобразност (и то само на законите и другите 
актове по чл. 149, ал. 1, т. 2 от КРБ). Поради 
което е конституционно недопустимо по съо­
бражения за правна сигурност всеки съд да се 
лишава от функции по непосредствено прилагане 
на конституционните норми и по прилагане на 
върховенството на Конституцията.
2.1. Правовата държава не търпи законода­
телство, което противоречи на Конституцията 
(както напълно точно се посочва на стр. 12 
от РКС № 3/2020). Това естествено означава, 
че правовата държава не търпи и прилагането 
на противоконституционни закони – незави­
симо от кого.
2.2. Принципът на правна сигурност, който 
е несъмнен конститутивен елемент на право­
вата държава („във формален смисъл“), наглед 
се брани от разбирането, че само конституци­
онната юрисдикция може да обезсилва закон 
поради противоконституционност19.
Също така обаче несъмнен конститутивен 
елемент на правовата държава („в материален 
смисъл“, който смятам за водещ) са принци­
пите на законност и на справедливост. И тя 
предполага спрямо никого да не се прилага 
никоя противоконституционна норма – такава 
норма трябва да бъде оставена неприложена 
„в реално време“ – и това в по-голяма степен 
гарантира стабилитет.
2.3. Разбирането, че за неприлагането на 
противоконституционни закони достатъчна 
гаранция е възможността КС да бъде сезиран 
от ВКС или ВАС, смятам за неубедително. 
2.3.1. Веднъж защото една относително мал­
ка част от делата изобщо могат да достигнат 
до разглеждане от върховен съд. 
2.3.2. Втори път защото няма никаква 
гаранция за неговата правилна преценка20. 
Достатъчен пример е отказът на ОСГК на ВКС 
да сезира КС с процесните по к. д. № 5/2019 
тълкувателни въпроси, на които, след като 
бе сезиран от състав на ВКС (което също 
бе много значимо постижение на това дело, 
още във фазата на произнасяне по допусти­
мост), КС даде очевидно силно необходими 
както от практическа, така и от доктринална 
гледна точка отговори. А и не е ли непонятно 
първоинстанционните съдилища, които първи 
трябва да гарантират законността – и в ней­
ните рамки върховенството и непосредственото 
действие на Конституцията – да не могат да 
направят това?
19 „Българският парадокс е, че у нас е даден 
приоритет на правната стабилност“ – М. Еким­
джиев, цит. съч. Той допълва: „Жертвайки 
върховенството на правото заради правната 
стабилност, получаваме неправна стабилност и 
възпроизвеждаме устойчива противоконституци­
онност. Ето защо, въпреки суетната претенция 
на чл. 4, ал. 1 от Конституцията, България не е 
правова държава.“
20 Зл. Орсов (цит. съч.) посочва: „Няма публи­
кувани решения на ВКС и на ВАС, с които, по­
ради противоречие с Конституцията, се отказва 
прилагането на закон, приет след 13 юли 1991 г.“