Държавен вестник, бр. 71, 2003 г., стр. 40

С Т Р .  40
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  71
за разходване на средствата от бюджета на дър-
жавното обществено осигуряване, определени
като парични помощи за профилактика и реха-
билитация (обн., ДВ, бр. 13/2002 г.; изм., бр. 118/
2002 г.). Съобразено с разпоредбата на чл. 7, ал. 3
от Закона за нормативните актове (ЗНА), коя-
то определя характера и съдържанието му на
нормативен акт, той е и акт на висшестоящ
орган, който дава указания до подчинени нему
органи относно прилагане на нормативен акт,
който той е издал или чието изпълнение следва
да обезпечи. В изпълнение на разпоредбата на
чл. 2, ал. 1 ЗНА този акт като нормативен е
издаден от орган, предвиден от закон, съгласно
чл. 33 и 34 от Кодекса за задължителното об-
ществено осигуряване (КЗОО) и на основание
чл. 17 от Закона за бюджета на държавното
обществено осигуряване (ЗБДОО) за 2002 г.,
която разпоредба конкретно го посочва и опре-
деля предмета и обема на неговите правомо-
щия. По възражението за правилно преценява-
не на административната правосубектност на
органа, който е издал обжалвания сега акт, във
връзка с чл. 92, ал. 2 от Закона за съдебната власт
(ЗСВ) и чл. 5 ЗВАС, които пък разпоредби оп-
ределят актове на кои органи подлежат на об-
жалване пред Върховния административен съд
на Р България, т. е. неговата инстанционна
компетентност, така както е формулирана в
първата посочена разпоредба и конкретизира-
на във втората посочена разпоредба, следва да
бъде преценена във връзка с установената не-
гова компетентност и по чл. 23 ЗВАС, да се
произнася по законосъобразността и на норма-
тивни административни актове в изпълнение
на конституционното му задължение да осъщес-
твява върховен съдебен административен пра-
вораздавателен контрол, доколкото не е нали-
це законово ограничение за това. Национални-
ят осигурителен институт (НОИ) е създаден по
силата на Закона за фонд “Обществено осигу-
ряване” (отм., ДВ, бр. 110 от 1999 г.), а съгласно
чл. 33 КЗОО държавното обществено осигуря-
ване се управлява от него. Той е юридическо
лице със седалище София и отчита своята дей-
ност пред Народното събрание (чл. 33 КЗОО).
Управителят и подуправителят му като негови
органи за управление се избират от Народното
събрание (чл. 33 и 37 КЗОО). Така той, освен че
има качеството на осигурителен орган по сила-
та на КЗОО, се явява и държавен орган, понеже
управлява държавното обществено осигурява-
не (ДОО), който по изключение има нормо-
творческа компетентност, която от своя страна
му се предоставя от нормативен акт, издаден от
друг държавен орган, и такъв акт е съответният
закон, приет от Народното събрание като ор-
ган на законодателната власт. В процесния слу-
чай това е чл. 17 ЗБДОО за 2002 г. Както вече
беше посочено, тази правна норма определя
обема и предмета на правомощията на посоче-
ния в нея орган. Те от своя страна дефинират
освен нормативната характеристика на процес-
ния акт, но и неговата подзаконовост. Послед-
ният е издаден в изпълнение и за приложение
на законова норма, понеже следва да се уредят
“други отношения по материята”, освен тези,
уредени в закона съгласно чл. 3, ал. 2 ЗНА. Тези
две изисквания за делегирана нормативна ком-
петентност, която има подзаконово съдържа-
ние и предназначение, предпоставят и оспорва-
ната подсъдност на Върховния администрати-
вен съд, още повече че тя не е изключена по
силата на закон. Следва да се отбележи, че съ-
щият има и характеристиката на администра-
тивен нормативен акт, понеже неговият изда-
тел, макар и орган със статут, посочен по-горе,
има и административна правосубектност и една
от проявните є форми е по повод изпълнение на
възложените му със закон (КЗОО) функции по
изпълнение на бюджета на държавното общес-
твено осигуряване като част от управлението
на ДОО. Сега обсъжданият акт е с неограничен
кръг адресати, поради което правен интерес от
обжалването му имат всички физически и юри-
дически лица, които считат, че противоречи на
норми от по-висок ранг, без да е необходимо да
се доказва наличието на пряк и непосредствен,
личен интерес. В тази връзка изложеното от-
носно предмета на дейност на жалбоподателя
като юридическо лице, който се проявява в
оказване на правна помощ и защита на гражда-
ните, не рефлектира върху правото му на жал-
ба, понеже същият по закон не е задължен да
търси публичноправна съдебна защита на чуж-
ди права или интереси, която пък от своя стра-
на трябва да се предшества от засегнат личен
интерес. Възражението, че е изпуснат срокът
за обжалване, е неоснователно, понеже опре-
деленият срок в разпоредбата на чл. 13, ал. 2
ЗВАС се отнася за индивидуалните и общите
административни актове, а съгласно ал. 1 от
същата разпоредба подаването на жалба сре-
щу нормативен акт е без ограничение във вре-
мето. В настоящото производство е налице та-
кова обжалване.
Разгледана по същество, жалбата е частич-
но основателна.
Общественото осигуряване е част от соци-
алната политика на държавата за гарантиране
на социалната сигурност на нейните граждани.
Правото на обществено осигуряване е основно,
конституционно установено, неотменимо пра-
во на всички български граждани съгласно
чл. 51, ал. 1 от Конституцията на Р България.
Основанието за възникване на общественото
осигуряване е загуба на материални средства
или поява на нови разходи за гражданите в ре-
зултат на настъпили законово определени оси-
гурени социални рискове, при наличието на
които осигурителният орган е длъжен да из-
върши плащане. За да бъде реализирано, е не-
обходимо неговите субекти да имат качеството
осигурени лица, а това са тези лица, които са