Държавен вестник, бр. 30, 2021 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  30
Затова в практиката си КС е допускал и 
искания на омбудсмана, които не се отнасят 
до формално закрепено основно право или 
свобода, а напр. до основните конституционни 
принципи (напр. принципа на народния суве­
ренитет, прогласен в чл. 1, ал. 2 – Определение 
от 17.04. 2007 г. по к. д. № 4/2007 г.; принципа 
на правовата държава по чл. 4, ал. 1 – Оп­
ределение от 4.04.2013 г. по к. д. № 8/2013 г. 
и др.). За да може съдът да направи това 
обаче, искането трябва да премине фазата 
по допустимост.
Смятам, че същото разбиране следва да 
се прилага и по отношение на исканията на 
ВАдвС. То предполага възприемане на по-
свободен подход към исканията, отправени 
от ВАдвС и омбудсмана, с цел всеобхватна 
преценка на конституционосъобразността 
на дадена законова разпоредба в името на 
защитата на правата на гражданите. 
3.2. Смятам обаче за необходимо засягането 
да е пряко: атакуваната норма да предизвик­
ва преки правни последици по отношение 
на защитеното основно право. Косвеното 
засягане – например чрез пряко засягане на 
други права или интереси, различни от кон­
ституционното разбиране за основни права и 
свободи – не следва да се смята за достатъчно, 
за да се установи допустимост на искане на 
ограничено легитимираните да сезират КС 
субекти (ВАдвС или обмудсмана). Впрочем 
смятам, че същото разбиране следва да се 
отнася и към останалите сезиращи субекти по 
чл. 150 в случаите, когато релевират косвено 
засягане на основни права.
3.3. Дали засегнатото основно право е на­
рушено – и ако да, дали това може да бъде 
оправдано по конституционно допустими съо­
бражения – е въпрос на преценка единствено 
по същество. 
3.3.1. Затова, обратно, смятам за напъл­
но ирелевантно разграничението между 
„пряко“ и „косвено“ нарушаване. Ако едно 
основно право е пряко засегнато, всяко не­
гово нарушаване ще е „пряко нарушаване“ 
и достатъчно основание за прогласяване на 
противоконституционност. Не може да има 
„косвено“ или „частично“ нарушаване на 
права – правото или е нарушено, или не. То 
може да е косвено засегнато, поради което 
да не подлежи на конституционна преценка 
по реда на чл. 149, ал. 1, т. 2 – но ако е пряко 
засегнато, е и конституционно защитимо. Точ­
но така ирелевантно ще е и дали нарушеното 
основно право реално се упражнява от всич­
ки, от голяма или от малка група граждани. 
Защитимостта на основните права не може 
да зависи от броя или кръга на лицата, които 
могат да ги упражнят. Нима например ще е 
по-малко защитимо правото на равно трети­
ране на основание раса, макар в българската 
обществена действителност практически да е 
много малко вероятно то да бъде нарушено 
или на практика да представлява право на 
относително много малък брой лица?
3.3.2. Затова не споделям разбирането, че 
допустимо е само искане, защитаващо основно 
право, което е „пряко нарушено“, при което 
извън обхвата на конституционния контрол 
ще бъде оставено всяко „косвено“ нарушаване, 
било то и съществено. Понякога косвените 
последици на една правна мярка могат да 
са дори по-съществени от преките (или от 
целените). В този смисъл действа напр. и 
фигурата на „мерки с равностоен ефект“… 
И напр. „основната цел на закона“ (видна 
от мотивите на вносителя или от духа или 
буквата на разпоредбите му) не може да е 
единствено релевантна. Освен „основна“ всеки 
закон може да преследва и друга цел. А дори 
да не го прави, може да постига и „други“ 
резултати, включително такива, които излизат 
от обхвата на заложената „цел“…
3.3.3. Именно затова въпросът дали е на­
лице нарушение на основно право е външен 
за преценката на допустимостта. По него след 
допускане вече може напълно уместно да се 
установява дали препятстването/огранича­
ването/нарушаването на основно право или 
свобода е „пряко и непосредствено“ или „не­
пряко, но съществено/реално“, и отделно дали 
е конституционно допустимо. Но наличието 
на „засягане“ да не се поставя под съмнение, 
респ. и допустимостта на искането… 
При обратното разбиране в крайна сметка 
преценката за наличие на „пряко нарушаване“ 
на основни права би могла да обрече всяко 
произнасяне по допустимостта на искане на 
ВАдвС или омбудсмана на предварителна 
преценка по същество…
3.4. Затова смятам, че за допустимостта 
е достатъчно да се установи, че атакуваните 
разпоредби имат пряка връзка с (упражня­
ването на) основно право. За да е допустимо 
искане на ВАдвС или омбудсмана, е доста­
тъчно от него ясно да се установи засягане 
на основно право. 
Разбира се, за да се установи допустимост 
на искането, във всички случаи трябва да е 
посочено кое основно право или коя основна 
свобода са засегнати. 
Смятам, че процесното искане на ВАдвС 
позволява това да се установи достатъчно 
ясно. То релевира засягане на основно пра­
во на гражданите, поради което според мен 
трябваше да бъде допуснато за преценка по 
същество дали засегнатото основно право е 
нарушено, или не.
4. Искането на Висшия адвокатски съвет 
поставя съществен въпрос с несъмнена зна­
чимост за основно конституционно право на 
българските граждани.