Държавен вестник, бр. 24, 2014 г., стр. 7

БРОЙ  24	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
неговото стопанисване и експлоатация с оглед 
предназначението на обекта, включително с 
обезпечаване правото на преминаване и при 
осигуряване на възможността за изграждане 
на необходимата за обичайното ползване на 
изградената инфраструктура. 
При това положение става ясно, че при 
учредено право на строеж едно пристанище, 
какъвто и да е неговият вид, не би могло да 
бъде експлоатирано по предназначението си, 
без да се използва водната площ на приста­
нищната акватория. В противен случай са 
немислими подхождането, маневрирането и 
приставането на корабите, т.е. няма възможна 
хипотеза, при която водната площ, стояща 
между терена на сушата и изградените и 
монтирани върху морското дъно съоръжения, 
да бъде игнорирана по начин, осигуряващ 
възможността пристанището да функционира 
съобразно същностното си предназначение. 
Очевидно е, че без наличието на водната 
площ или акваторията на пристанището це­
лият комплекс, включващ и всички изградени 
съоръжения и инфраструктура, разположени 
на сушата и във водата (вкл. върху морското 
и речното дъно на р. Дунав), би представлявал 
всичко друго, но не и пристанище. А след 
като това е така, и акваторията въз основа на 
цитираната вече конституционна делегация по 
чл. 18, ал. 1 и специалния закон е определена 
като изключителна държавна собственост, то 
и целият изграден обект, чиято неразделна 
част е тя, безусловно подлежи на концесия 
на основание чл. 18, ал. 5 от Конституцията 
и следователно не съществува валиден пра­
вен способ, с който да бъде избегнат конце­
сионният режим, и то основан на изрична 
конституционна разпоредба. Концесията е 
единственият съобразен с Конституцията 
способ за ползването на изключителната дър­
жавна собственост от всички други субекти, 
различни от самата държава. Този принцип 
е последователно развит в Закона за конце­
сиите, който детайлно урежда принципите, 
приложното поле, видовете концесии и техния 
предмет, основанията и процедурата за пре­
доставянето на концесии, както и субектите 
на концесионното правоотношение.
Легалната дефиниция на концесията се 
съдържа в нормата на чл. 2, ал. 1 ЗК, която 
определя концесията като право на експлоата­
ция върху обект и/или на услуга от обществен 
интерес, предоставено от концедент на капи­
талово търговско дружество – концесионер, 
срещу задължението на концесионера да из­
гради и да управлява и поддържа обекта на 
концесията или да управлява услугата на свой 
риск. Касае се за договор в писмена форма, 
сключен между концедента и концесионера с 
определен материален интерес. Концесията се 
определя от правната доктрина като особено 
право на ползване върху обекти, публична 
държавна собственост, такива, върху които 
държавата осъществява суверенни права и 
правото да се извършват дейности, за които 
е установен държавен монопол, с три основ­
ни предмета: за строителство, за услуга и 
за добив – чл. 2, ал. 2 – 3 ЗК. Доктрината и 
практиката познават и концесии с усложнен, 
комплексен предмет, когато единият от тях 
е основен, а другият се явява допълнителен, 
напр. основен предмет на концесията е услуга, 
но е обявен и допълнителен предмет – частич­
но разширение, рехабилитация, реконструкция 
или ремонт на обекта. 
Казано с други думи, в конкретния случай 
сама по себе си безусловната необходимост 
от ползване на акваторията, представлява­
ща изключителна държавна собственост, за 
осигуряване на обичайното функциониране 
на пристанището безалтернативно налага 
приложението на конституционното изискване 
за концесионен режим спрямо целия обект, 
което положение не търпи отклонение. Не 
е случайно, че за да осигури максималната 
защита на обектите, обявени за изключителна 
държавна собственост поради важността, ко­
ято те имат с оглед всеобщата полза от тях и 
удовлетворяването на значимите обществени 
интереси, конституционният законодател е 
уредил възможността за ползването им от 
всички други субекти, различни от държава­
та, с норма от конституционен ранг – чл. 18, 
ал. 5 от Конституцията. 
Материята за предоставянето на концесии 
върху обектите, изключителна държавна соб­
ственост, публична държавна собственост, е 
последователно развита както в ЗК, така и 
в редица специални закони, уреждащи този 
въпрос в различните сфери и отрасли – За­
кона за подземните богатства (ЗПБ), ЗВ, 
ЗМПВВППРБ и т.н. Очевидна е законодател­
ната цел да бъдат намерени оптималните и 
най-изгодни условия за използването и екс­
плоатацията на визираните обекти, каквито 
в най-пълен обем осигурява една публична 
и прозрачна състезателна процедура при ус­
ловията на свободна и лоялна конкуренция 
с равнопоставеност на всички участници и 
недопускане на дискриминация. Освен това 
ЗК осигурява възможността и процесуалните 
механизми за осъществяване на контрол за 
законосъобразност върху всички решения на 
органите по закона, както и тези на комиси­
ята по провеждане на процедурата по чл. 48, 
ал. 1, т. 2 и 3 ЗК от специализиран държавен 
орган – Комисията за защита на конкурен­
цията, чиито актове подлежат на обжалване 
пред Върховния административен съд. 
Изложеното дотук е достатъчно, за да се 
приеме, че самото дерогиране на режима за 
предоставяне на концесии в случаите на ре­
ално използване на изключителна държавна 
собственост в резултат на учредено ограничено 
вещно право е достатъчно, за да се счете, че 
оспорената част на разпоредбата на чл. 112к,