Държавен вестник, бр. 75, 2004 г., стр. 97

Б Р О Й  75
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  97
преструктуриране на икономиката на страната, натру-
паните проблеми както в реалния сектор, така и в
неговото “огледало”—финансовия сектор. Посочени-
те най-общи, но основни фактори правят почти всички
дългосрочни предвиждания нереалистични и налагат
актуализирането на стратегията и политиката на бан-
ката. Прогнозите по принцип се изграждат в три ва-
рианта: оптимистичен; реалистичен; песимистичен.
Тяхната надеждност се оценява въз основа на инфор-
мация за развитието на активите и пасивите в пред-
ходни отчетни периоди и разработената стратегия за
развитие на банката. Б) Лихвеният риск определя въз-
можността за понасяне на загуба при рязка промяна
на лихвените проценти. Флуктуацията на лихвените
равнища променя пазарната стойност на активите и
пасивите на банката, като това въздействие не е ед-
нозначно. Правило в банковата практика е, че активи-
те, поради по-дългите си падежни срокове и по-слабо
изразената си еластичност и чувствителност, изменят
стойността си в по-голяма степен от пасивите. Затова
при повишаване на лихвените проценти активите се
обезценяват в по-голяма степен от пасивите, което е и
предпоставка за намаляване (или дори стопяване) на
нетния лихвен доход за финансовата институция. Въз-
можно е също така да бъдат реализирани загуби или
печалби и от внезапното рязко падане на лихвените
проценти. Стохастичният характер на икономиката и
на банковия сектор в частност са основната предпос-
тавка за постоянно следене, измерване, анализиране и
управление на рисковете, породени от промените в
лихвените проценти. Стратегията за регулиране на лих-
вените маржове в банката е подчинена на гъвкавото
управление на портфейла от лихвоносни активи и па-
сиви в зависимост от очакваните флуктуации в лихве-
ните равнища. С цел минимизиране въздействието на
риска, породен от промяната в лихвените проценти,
които са външни и неконтролирани от банката, в сво-
ята стратегия тя се е насочила към реализирането на
активни операции, при които лихвеният риск е незна-
чителен. Банката се стреми да избегне лихвения риск
и да оптимизира равнището на нетния лихвен марж
чрез използване на плаващ лихвен процент, лихвени
суапи и лихвени фючърси. В) Кредитният риск е веро-
ятността банката да понесе загуби от невъзможността
нейни клиенти-кредитополучатели да погасяват регу-
лярно, в предваритело договорени срокове и размери,
задълженията си към кредитиращата институция.
Следователно той може да бъде: а) Риск от общ харак-
тер—върху него оказват влияние следните фактори:
влошаване на икономическата и/или политическата
среда в страната (например равнището на ОЛП и свър-
заните с него пазарни лихвени проценти, степента на
инфлацията и др.); развитието на структурната рефор-
ма и продиктуваните от нея в макро- и микроикономи-
чиската среда и др. б) Корпоративен риск, свързан
пряко с изменение в индивидуалните условия на уп-
равление и производство, засягащи отделния кредито-
получател, или цял отрасъл на икономиката, в т.ч. спад
в цените на продукцията, намаляване на потреблени-
ето на дадени стоки и услуги, дефицит на суровини и
др. в) Риск, породен от недостатъчност в обезпечени-
ето или рязка промяна в неговата цена. Оценката на
кредитния риск, методите за неговото измерване и
управление са залегнали в стратегията на банката и са
свързани както със стриктното прилагане на общите и
специфичните изисквания на Закона за банките и на-
редбите на БНБ по неговото прилагане, касаещи тази
област, така и със спецификата на дейността на еми-
тента като търговска банка. Кредитният портфейл се
диференцира както по отношение на отрасловата при-
надлежност и кредитополучателите, така и по сроч-
ност на отпуснатите и предстоящите за разрешаване
кредити. В същото време кредитирането в чуждест-
ранна валута е насочено единствено към фирми с до-
казани източници на доход, деноминиран във валута,
лева към еврото приближава параметрите на валут-
ния риск до стойности, близки до тези от страните на
ЕС. Валутният риск отразява възможността за загуби
от колебанията в цената на националната валута към
основните валути. Неговото управление намира конк-
ретен израз и приложение при реализирането на всич-
ки валутни операции на банката. Определящите рис-
кови фактори в тази група, свързани с дейността на
банката, са степента на развитие и структура на им-
портно-експортната дейност на страната като цяло и
в частност—на клиентите на банката, както и на ва-
лутната компонента в баланса на банката и счетовод-
ната капитализация или декапитализация на открита-
та валутна позиция в зависимост от флуктуациите на
валутния курс. 1.2.3. Специфични рискове. А) Ликви-
ден риск. Като принципна постановка неговото управ-
ление се базира на управлението на активите и паси-
вите. Управлението на активите и пасивите се изразя-
ва в търсенето и намирането на оптимални пропорции
между размера на депозитите, на другите заемни сред-
ства и собствения капитал на банката, с оглед дости-
гане на такова ниво на стабилност на паричните є
фондове, позволяващо є да извършва високодоходни
вложения, т.е. да се осигури максимална доходност
при минимален риск и оптимална ликвидност. Основ-
ни изисквания за измерване и управление на ликвид-
ния риск са: а) управлението на активите обхваща
начина и реда на разпределението им в различни гру-
пи, аналитичното им структуриране във всяка отделна
група, като основно значение има формирането на
портфейла от ценни книжа и кредитния портфейл.
Целта е банката да си осигури адекватна наличност от
ликвидни активи за посрещане на непредвидени нуж-
ди, като информацията се набавя чрез анализ на касо-
вата наличност и на качествените активи, за които
има осигурен пазар. Банката се концентрира върху оп-
тимизиране на кредитния портфейл, определяне на
плаваща цена при отпускане на кредити и поддържане
на определен размер на ликвидни активи. Размерът на
ликвидните активи се съобразява със стабилността на
депозитната структура и по-бързото развитие на ин-
вестиционния портфейл. Последното засяга не само
поддържането на оптимална ликвидност, но и в най-
голяма степен отговаря на специализацията на банка-
та и на стратегията, избрана от нейното ръководство.
б) Управлението на пасивите се концентрира в дей-
ността на банката по привличане на средства от раз-
лични източници и съответни комбинации между тях.
Следователно то се изразява в дейността на банката за
посрещане нуждите от ликвидни средства чрез целе-
насочено активно търсене на чужди средства на база
конкуренция на лихвените проценти. Като принцип в
дейността на банката е залегнало правилото, че крат-
котрайните пасиви само в краен случай могат да се
трансформират в дългосрочни активи. Основните изис-
квания, заложени при прилагането на този принцип,
се свеждат до ефективен контрол върху стойностите,
различните позиции, възвръщаемостта и цената ед-
новременно на активите и пасивите; до координира-
ното им управление, чрез максимизиране на спреда
между приходите от доходоносните активи и цената на
пасивите, оптимално покритие на активите и пасиви-
те по срочност, така че дадено количество активи да се
обръща в ресурс, в приблизително по същото време, в
което банковите пасиви стават платими, както и до
оперативното управление на ежедневната ликвидност
и на състоянието на разплащателната сметка на бан-
ката в БНБ. Банката управлява своята ликвидност,
като анализира състоянието и структурата на ликвид-
ните си наличности и прогнозира бъдещите парични
потоци от и към банката в съответствие със структу-
рата на падежите на активите, пасивите и поетите
задбалансови ангажименти за период от една до две
години. Този сравнително кратък период на прогнози-
ране е продиктуван от степента на възможностите за