Държавен вестник, бр. 39, 2021 г., стр. 5

БРОЙ  39	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
възможността държавните органи на Републи­
ка България да зачетат последиците от личната 
идентификация на български гражданин, кой­
то се е самоопределил към пол, различен от
биологичния?“) Конституционният съд намира 
искането за недопустимо, тъй като същият 
не поставя самостоятелен конституционно 
значим проблем, свързан с тълкувателната 
компетентност на съда. Както вече беше 
посочено по-горе, в случая тълкуването на 
термина „пол“ по смисъла на Конституцията 
предполага изясняване на въпроса за обвър­
заността на държавата от самоопределянето 
на лицето към пол, различен от биологичния, 
поради което отговорът на втория въпрос се 
включва в този на приетия за допустим първи 
тълкувателен въпрос.
Съдът намира, че по отношение на тре­
тия поставен от вносителя въпрос, насочен 
към тълкуване на чл. 5, ал. 4 и чл. 4, ал. 3 
от Конституцията чрез изясняване на съот­
ношението им спрямо разпоредбите на чл. 8 
КЗПЧОС и чл. 7 ХОПЕС, искането следва 
да бъде отклонено като недопустимо. Както 
е посочено в самото искане, отговорът на 
въпроса (макар и формулиран като тълкувате­
лен) по същество изисква Конституционният 
съд да упражни правомощието си по чл. 149, 
ал. 1, т. 4 от Конституцията. По отношение 
на международните договори проверката за 
тяхното съответствие с Конституцията оба­
че винаги е предварителна – преди тяхната 
ратификация. Ноторно е, а е изложено и от 
вносителя, че КЗПЧОС е ратифицирана със 
закон, приет от Народното събрание на 31 юли 
1992 г. (ДВ, бр. 66 от 1992 г.), и е в сила за 
Република България от 7 септември 1992 г. В 
досегашната си практика Конституционният 
съд многократно е тълкувал конституцион­
ните права в съответствие с принципите на 
международното право в областта на правата 
на човека, така както са прокламирани в
КЗПЧОС и другите международни догово­
ри, по които Република България е страна 
(Решение № 2 от 18.02.1998 г. по к.д. № 15 
от 1997 г., Решение № 11 от 30.04.1998 г. по 
к.д. № 10 от 1998 г.). Съдът е имал повод да 
отбележи (Решение № 8 от 15.11.2019 г. по к.д. 
№ 4 от 2019 г.), че „КЗПЧОС, страна по която 
са всички държави – членки на ЕС, е интег­
рирана в националния правен ред, прилага 
се пряко и с предимство пред националните 
законодателни актове, които є противоречат, и 
обвързва националните съдилища и органите 
на публичната власт“. След като Конвенцията 
е ратифицирана, обнародвана и влязла в сила, 
с което е станала част от вътрешното право 
на страната (Решение № 7 от 2.07.1992 г. по 
к.д. № 6 от 1992 г.), Конституционният съд 
съгласно чл. 149, ал. 1, т. 4 от Конституцията 
може единствено да се произнася за съот­
ветствието на законите с нея (такъв контрол 
е упражнен например с Решение № 8 от 
11.10.2013 г. по к.д. № 6 от 2013 г., Решение № 6 
от 27.03.2018 г. по к.д. № 10 от 2017 г., Решение 
№ 5 от 19.04.2019 г. по к.д. № 12 от 2018 г. и 
редица други), каквото искане в случая няма. 
Съдът би могъл да подложи на тълкуване 
разпоредби от Конституцията в светлината 
на международното право, и в частност на 
КЗПЧОС, но не и да се произнася за съот­
ветствието на влязъл в сила международен 
договор с Основния закон. В правомощията 
на Конституционния съд по чл. 149, ал. 1 от 
Конституцията не се включва и произнасяне­
то за съответствие между конституционните 
разпоредби и съюзни правни актове, какъвто 
акт е ХОПЕС. Според установената практика 
на Съда на Европейския съюз Учредителните 
договори създават самостоятелен (автономен) 
правен ред, който се интегрира в правните 
системи на държавите членки и който нацио-
налните съдилища са длъжни да прилагат 
с предимство пред нормите на вътрешното 
право, които им противоречат (Решение № 3 
от 5.07.2004 г. по к.д. № 3 от 2004 г., Решение 
№ 3 от 21.03.2012 г. по к.д. № 12 от 2011 г., 
Решение № 1 от 28.01.2014 г. по к.д. № 22 от 
2013 г.). С изменението на Конституцията 
през 2005 г. и приемане на разпоредбата на 
чл. 4, ал. 3 бе създадено конституционното 
основание за присъединяване на държавата 
към ЕС и интегриране на съюзното право в 
националната правна система, като преценката 
за съответствие на националното законода­
телство с правото на ЕС е извън компетент­
ността на Конституционния съд (Решение 
№ 8 от 30.06.2020 г. по к.д. № 14/2019 г.). 
Поисканото упражняване на правомощието 
на Конституционния съд по чл. 149, ал. 1, т. 4 
от Конституцията предполага преценка за 
съответствие с Конституцията на сключен от 
Република България международен договор 
преди ратификацията му или на съответствие 
на закон с общопризнатите норми на между­
народното право или с обвързващ страната 
ни международен договор. Ноторно е, че
ХОПЕС не представлява акт на международ­
ното право, още по-малко международен до­
говор, по който Република България е страна. 
Съдът е имал повод да съобрази (Определение 
от 18.06.2019 г. по к.д. № 4 от 2019 г.), че по 
силата на чл. 6 на Договора за Европейския 
съюз ХОПЕС „има същата юридическа сила 
като Договорите”, като на това основание 
Хартата е придобила правен статус на пър­
вичен източник на правото на Европейския 
съюз, наравно с Учредителните договори. 
Това обаче не я превръща в международен 
договор и не променя правния є характер на 
акт на институциите на ЕС във формата на 
междуинституционно споразумение. Ето защо