Държавен вестник, бр. 49, 2025 г., стр. 27

БРОЙ  49	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  27   
Народното събрание по една или друга 
причина на практика не разглежда много 
законодателни предложения, направени от 
конституционно установените органи (народ­
ни представители и Министерския съвет) в 
пределите на конституционно установените 
им правомощия (право на законодателна 
инициатива), и много предложения за взе­
мане на решение по различни въпроси. Кой 
конституционно установен държавен орган 
може да задължи Народното събрание да 
разгледа по същество постъпилите предло­
жения и постанови решение за приемането 
или отхвърлянето им? В никакъв случай 
това не е Конституционният съд.
В Конституцията има изрично възлагане 
за приемане на закон в повече от шестдесет 
случая. Ако всички тези закони е необходимо 
да бъдат съобразявани при оспорването на 
конституционността на актове на различ­
ните конституционно установени органи, 
допустимо ли е Конституционният съд да 
съобразява и тези закони, когато тълкува 
разпоредбите на Конституцията, уреждащи 
правомощията на тези органи, за да реши 
кои са законоустановените им правомощия, 
както и да ги разграничи от законоустанове­
ните правомощия на другите конституционно 
установени органи?
Какво конституционно значение би могло 
да има такова тълкуване?
Конституционен съдия:
Борислав Белазелков
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдиите Атанас Семов, Янаки Стоилов
и Сашо Пенов
по Определение № 3 от 10 юни 2025 г. 
по к. д. № 8/2025 г.
Подписахме определението с особено 
мнение поради несъгласие с недопускането 
на първия тълкувателен въпрос от искането 
на президента на Републиката: „Задължено 
ли е Народното събрание да се произнесе по 
предложение за произвеждане на национален 
референдум, направено от конституционен 
орган, овластен в закон?“
Според нас това е централният за насто­
ящото конституционно производство въпрос. 
Неговият отговор предпоставя и обуславя 
отговора на втория тълкувателен въпрос, до­
пуснат от Конституционния съд: „Съобразно 
конституционните си правомощия разполага 
ли председателят на Народното събрание с 
компетентност да преценява изискванията, 
при които е допустимо произвеждането на 
национален референдум, като отклонява 
предложение, направено от субект, овластен 
в закон?“ Този въпрос е конкретизация на 
първия и част от проблема за упражнява­
нето на компетентността на националния 
представителен орган – Народното събрание.
Поради краткостта и абстрактността на 
редица конституционни разпоредби понякога 
се поставят тълкувателни въпроси, които 
образуват комплекс, какъвто е и настоящият 
случай. Конституцията е система от принци­
пи и правила, които трябва да се тълкуват и 
прилагат в единство, защото конституцион­
ният законодател се е ръководил от целта 
да създаде система, която не търпи нераз­
решими противоречия. Когато възникват 
противоречия между държавни органи при 
упражняване на техни правомощия, тези 
противоречия следва да се преодоляват с 
конституционни средства по предвидения за 
това ред. При противоречия, отнасящи се до 
(не)упражняване на правомощия от консти­
туционни органи, нормативното тълкуване 
би способствало за решаване на проблема.
В конкретния случай е налице проти­
воречие между Народното събрание, на 
което Конституцията възлага приемане на 
решение за произвеждане на национален 
референдум, и един от субектите, които са 
оправомощени да го сезират – президента. 
Предмет на исканото тълкуване е именно 
изясняване на взаимодействието между два 
конституционно установени държавни органа 
с оглед на прякото осъществяване на дър­
жавната власт чрез допитвания до народа.
Според нас отклоненият въпрос отговаря 
на всички условия за допустимост на искане 
за тълкуване на Конституцията според прак­
тиката на Съда (Определение за допустимост 
по к.д. № 14/1992 г., Определение № 9 от 
1996 г. по к.д. № 30/1996 г., Определение 
№ 8 от 2016 г. по к. д. № 17/2016 г.): наличие 
на конституционен въпрос, неяснота, пра­
вен интерес от тълкуването и постигане на 
защитена от Конституцията цел.
Причината за неяснотата в случая обаче 
произтича не от самите конституционни раз­
поредби (чл. 77, ал. 1, т. 1 и 2 и чл. 84, т. 5 
от Конституцията), а от непоследователното 
им прилагане, което предизвиква правния 
спор. Във връзка с характера на неяснотата 
в мотивите на определението на Конститу­
ционния съд по настоящото дело се съдържат 
две противоположни твърдения. Едното е, 
че „наличието на реален правен проблем се 
илюстрира от наличието на противоречива 
практика относно процедирането от страна 
на председателя на парламента конкретно 
по внесено от президента предложение за 
произвеждане на национален референдум“. 
Другото е, че „въпросът дали Народното 
събрание е задължено да се произнесе по 
предложение за произвеждане на национален 
референдум, направено от овластен по силата 
на закон да го сезира субект, изобщо не е 
бил предмет на противоречиво решаване от 
самия парламент.“ В предишен случай от 
2015 г. Народното събрание се е произнесло 
с решение по предложение за референдум, 
направено от президента. Вносителят на