Държавен вестник, бр. 62, 2020 г., стр. 9

БРОЙ  62	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
ята, които не са мотивирани, са валидни. В 
обобщение се посочва, че за да се ползва със 
сила на пресъдено нещо, съдебното решение 
трябва да влезе в сила, като „обявяването на 
мотивите и диспозитива в един акт обаче не 
е конституционен императив по смисъла на 
чл. 121, ал. 4 от Конституцията“.
Съюзът на съдиите в България застъпва 
становището, че отговорът на поставените 
въпроси изисква преценка дали изискването 
на чл. 121, ал. 4 от Конституцията е абсо-
лютно, във връзка с което посочва, че спо-
ред процесуалното законодателство редица 
правораздавателни актове не се мотивират. 
Посочено е, че основната функция на съди-
лищата е да правораздават, но упражнява-
нето на съдебната власт включва и други 
правомощия, като например издаване на 
охранителни актове, както и постановяване 
на актове на спорна администрация, които не 
са „актове на правораздаването“ по смисъла 
на чл. 121, ал. 4 от Конституцията. Заявява 
се, че извеждането на общо определение за 
правораздавателен акт, дори да е възможно 
да бъде прецизно формулирано, няма да е 
полезно за съдебната практика, и се изказва 
съмнение относно възможността да бъдат 
изброени неправораздавателните актове на 
съдилищата, които според становището са 
„неизброими“. По отношение на порока на 
немотивирания съдебен акт се посочва, че 
според трайно установената практика на Вър-
ховния касационен съд липсата на мотиви не 
прави съдебния акт нищожен, а неправилен 
и същият подлежи на отмяна от по-горна 
съдебна инстанция, като същевременно такъв 
порок не може да бъде отстранен по пътя на 
извънинстанционния контрол на влезли в 
сила съдебни актове.
В своето правно мнение проф. д.ю.н. 
Васил Мръчков провежда разграничение 
между правосъдието като основна функция 
на съдилищата и допълнителните им функ-
ции, свързани с осъществяването на спорна 
и безспорна администрация на граждански 
правоотношения. Според него изискването за 
мотивиране по смисъла на чл. 121, ал. 4 от 
Конституцията се отнася само за актовете, 
които съдът постановява, когато осъществява 
правосъдието („раздава правото“), но не и за 
съдебните актове, чрез които съдът изпълня-
ва функциите си по съдебна администрация. 
Същевременно по отношение на правораз- 
давателните актове изискването за тяхното 
мотивиране е императивно и задължително, 
което се обосновава с необходимостта съдът 
да убеди страните в законосъобразността на 
решението си. Заедно с това се обръща внима-
ние, че актовете на съда са от значение и са 
достояние на цялото общество, поради което 
тяхното мотивиране трябва да възпитава и 
убеждава, че дейността на държавната съдебна 
власт е публична, прозрачна и предсказуема, 
т.е. че „правосъдието се осъществява в името 
на народа“ съгласно чл. 118 от Конституцията. 
Проф. Мръчков смята, че актовете на право-
раздаването по смисъла на чл. 121, ал. 4 от 
Конституцията, които не са мотивирани, са 
валидни. Без мотиви едно съдебно решение би 
било нередовно и неправилно, поради което 
подлежи на отмяна при обжалването му, но 
няма да е нищожно. В същото време проф. 
Мръчков отрича възможността излагането на 
мотиви към определени актове на правораз-
даването да бъде осъществено след подаване 
на жалба срещу постановения акт. Подобен 
подход според него би бил в противоречие с 
конституционно признати принципи, които 
са в основата на съдебния процес в Бъл-
гария, включващи както разглеждания по 
настоящото дело принцип за мотивирането 
на актовете на правораздаването (чл. 121, 
ал. 4 от Конституцията), така и осигуряване 
равенство и условия за състезателност на 
страните в съдебния процес (чл. 121, ал. 1 от 
Конституцията), равен достъп на страните до 
правосъдие (чл. 117, ал. 1 от Конституцията), 
равнопоставеност на гражданите пред закона 
(чл. 6, ал. 2 от Конституцията).
Проф. д.ю.н. Цветан Сивков подкрепя 
тезата, че разпоредбата на чл. 121, ал. 4 от 
Конституцията разглежда правораздаването 
в неговия широк смисъл и обхваща всички 
актове на съдебните органи и особените 
юрисдикции, с които последните осъществяват 
своите основни функции. Поради това, за да 
може даден съдебен акт да бъде определен като 
акт на правораздаване, е нужно понятието за 
правораздавателна дейност да бъде тълкувано 
разширително. От значение е не дали актът 
разрешава правен спор, а дали накърнява 
правната сфера на неговия адресат или на 
трети лица, имащи право да го оспорят. Всеки 
акт, с който завършва съдебното производство, 
следва да бъде мотивиран тогава, когато с 
него се засягат права и законни интереси на 
граждани и организации, за да може послед-
ните да защитят правата си в пълен обем. В 
този смисъл се застъпва, че актовете, които 
се постановяват по т.нар. „спорна и безспорна 
администрация“, не са по-малко значими от 
гледна точка на интензитета на въздействието 
им върху правната сфера на лицата от акто-
вете, с които се разрешават правни спорове. 
Проф. Сивков изтъква, че според съдебната 
практика липсата на фактически основания за 
издаване на акта е самостоятелно основание 
за неговата отмяна. Специално в админи-
стративното право липсата на мотиви води 
до унищожаемост на административния акт. 
Според проф. Сивков също не би следвало да 
бъде позволено мотивите към даден съдебен 
акт да бъдат изложени отделно от него. Ако се 
приеме, че мотивите не са задължителни и че