Държавен вестник, бр. 104, 2025 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  104
Според Съюза на юристите в България 
липсата на мотиви и бланкетната цел при 
приемането на атакуваната разпоредба са 
пример за лоша законодателна практика и 
представляват сами по себе си основание 
за противоконституционност поради нару­
шение на чл. 4, ал. 1 от Конституцията. В 
становището се приема още, че чрез чл. 79б, 
ал. 2 ЗАНН се „създават предпоставки за 
осуетяване упражняването на правото на 
защита по чл. 56 и чл. 120 КРБ“. Освен ос­
нованията по искането Съюзът на юристите 
в България приема също и наличието на 
други аргументи – недопустимото създа­
ване на „привилегирован“ ред за събиране 
на държавните вземания в нарушение на 
чл. 6, ал. 2 от Конституцията, недопустимо 
ограничаване на основни конституционни 
права на гражданите с цел да се замести 
неспособността на държавата да изпълнява 
задълженията си в противоречие с принципа 
на правовата държава и възможно ограни­
чение на чл. 17, ал. 3 от Основния закон.
Българската съдийска асоциация също 
подкрепя искането, като извежда отделни­
те изисквания към законодателния процес, 
съдържащи се в принципа на правовата 
държава, а сред тях изтъква конституцион­
но недопустима липса на прозрачност и 
мотивираност. Като неприемливо определя 
приравняването на плащането на глоба с 
признаването на вина поради наличието на 
разнообразни случаи, в които двете хипо­
тези не се припокриват. Улесняването на 
събираемостта не смята за легитимна цел, 
тъй като подобен подход създава условия 
за административен произвол и ограничава 
непропорционално основни права.
Подкрепа на искането изразява и Асоциа­
цията на прокурорите в България. Освен 
липсата на мотиви в нарушение на чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията твърди и нарушение 
на „принципа на равенство, както и този на 
справедливостта“, тъй като „от една стра­
на, се толерират санкционираните лица с 
това, че не заплащат наложеното наказание 
глоба в пълния є размер, но същевременно 
се ограничават по начин, че да не могат 
да обжалват наказателното постановление, 
доколкото се приема, че то влиза в сила 
или се прегражда пътят на висящо съдебно 
производство, образувано по жалба срещу 
наказателното постановление“. Посочва и че 
„[в]ъзниква логично и въпрос доколко въобще 
със заплащането на глобата нарушителят 
признава косвено стореното и вината си, 
съгласявайки се с наложената санкция, при 
положение че при наличие на кумулативно 
наложено наказание актът не влиза в сила 
по отношение на него и не се препятства 
възможността да бъде обжалван“.
Неоснователност на искането се твър­
ди в становищата на Министерския съвет, 
министъра на правосъдието, министъра на 
вътрешните работи, Висшия адвокатски съвет 
и доц. д-р Ралица Илкова.
Министерският съвет приема, че приложе­
нието на чл. 79б, ал. 2 ЗАНН е предпоставено 
от изразена воля на нарушителя, като без 
негово волеизявление тази разпоредба не 
следва да бъде приложена, което обосновава 
виждане за недопустимост на искането. По 
същество посочва, че законопроектът, въз 
основа на който е създаден чл. 79б ЗАНН, 
включва подробни мотиви и не съществува 
изискване за разгръщане на обосновка по 
отношение на всяка отделна разпоредба. 
Твърди, че формалната липса на отделни 
мотиви за създаването на чл. 79б ЗАНН не 
може да се разглежда като противоречие с 
принципа на правовата държава. Приема, че 
оспорената разпоредба осигурява предвиди­
мост, правна сигурност и не нарушава пра­
вото на защита. Изтъква и че евентуалното 
прилагане на принудителна административ­
на мярка е отделен административен акт, 
който самостоятелно подлежи на съдебен 
контрол. При евентуално установяване на 
незаконосъобразност гражданите или юри­
дическите лица могат да потърсят правата 
си за причинените им вреди по Закона за 
отговорността на държавата и общините за 
вреди. Приема за неоснователни и съобра­
женията за нарушаване на правото на труд 
и на равенството на гражданите.
Министърът на правосъдието излага 
подробни съображения по всяко от посоче­
ните в искането основания за противокон­
ституционност, като ги намира за изцяло 
неоснователни. Освен изложени в другите 
становища аргументи той поставя особен 
акцент върху принципа на пропорционалност. 
Макар да смята, че има ограничаване на 
правото на обжалване, министърът на право­
съдието застъпва тезата, че то е допустимо, 
защото е породено от волеизявлението на 
санкционираното лице, а свободната воля 
е прогласена като основно право в преам­
бюла на Основния закон. Подчертава, че 
„обжалването на административни актове 
не е задължение, а призната и гарантирана 
от правния ред възможност на субектите“. 
Предлага и сравнителноправен анализ за 
подобни нормативни разрешения в други 
европейски държави. Относно твърдяното 
нарушение на чл. 48, ал. 3 от Конституция­