Държавен вестник, бр. 63, 2008 г., стр. 6

С Т Р .  6
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  63
местонахождение и вид—осеметажна админис-
тративна сграда в София, район “Възраждане”,
ул. Антим I № 17, и с посочване на акта за пуб-
лична държавна собственост—№ 00440/
18.11.1997 г. на областния управител на област
София. Оспореният текст, от друга страна, е
пречка пред Министерския съвет да предоста-
ви друг имот—публична държавна собственост,
с който да задоволи по много по-добър начин
нуждите на агенцията. За да изпълни закона,
Министерският съвет би трябвало да издаде
съответните актове, с които първо да отнеме
ползването на части от същия имот от държав-
ни органи, които в момента ползват имота, и да
го предостави на друг държавен орган. Законо-
вата разпоредба на практика предопределя кон-
кретното съдържание на актовете, които след-
ва да издаде Министерският съвет, което пред-
ставлява недопустима намеса в конституцион-
но установените правомощия на Министерския
съвет по чл. 106 от Конституцията.
Определянето на начина на задоволяване на
нуждите на Държавната агенция по горите с
подходящи сгради—публична държавна собст-
веност, е правомощие на Министерския съвет
съгласно чл. 106 от Конституцията. На Минис-
терския съвет като орган на изпълнителната
власт в Република България Конституцията е
поверила организацията на стопанисването на
държавните имоти. В Решение № 19 от
21.ХII.1993 г. по к.д. № 11 от 1993 г. Конститу-
ционният съд е дал тълкуване на разпоредбата
на чл. 106 от Конституцията в частта є, в която
на Министерския съвет е предоставено право-
мощието да организира стопанисването на дър-
жавното имущество. Конституционният съд е
приел, че това е “типично управленска функ-
ция”. Стопанисването на държавното имущес-
тво се определя като съвкупност от разнородни
и неизброими изчерпателно дейности. Понача-
ло Министерският съвет не се занимава с тези
дейности, защото “нито е необходимо, нито е
възможно той да се нагърби изцяло с тях”. За-
това нормата предвижда, че правителството
организира стопанисването на държавното
имущество, като се грижи за реда, по който то
се извършва, и определя субекта, който го из-
вършва. При тази организационна дейност
Министерският съвет издава съответни акто-
ве, но тя може да се осъществява и от отделни
министри или други овластени от правителст-
вото органи. В това отношение основният за-
кон на страната овластява Министерския съвет
да взима решения, считани от него за най-целе-
съобразни.
Народното събрание не може да изземва
оперативни управленски функции на Министер-
ския съвет по стопанисване на държавното
имущество, състоящи се в неговото предоста-
вяне, отнемане, преразпределяне. По този на-
чин се променя конституционно установеният
баланс между властите, като се отнемат право-
мощия, които Конституцията е възложила на
изпълнителната власт. Това е в пряко противо-
речие с възприетия от основния закон принцип
за разделение на властите (чл. 8 от Конститу-
цията). Народното събрание е излязло извън
кръга на компетентността си, определена в
чл. 84 и чл. 85 и други разпоредби на Конститу-
цията, и е упражнило конституционни право-
мощия на Министерския съвет, които са му из-
рично възложени с чл. 106 от Конституцията.
Материална предпоставка за изграждането
и функционирането на конституционно уста-
новени държавни органи е осигуряването на
подходящи условия, в които на практика се осъ-
ществява тяхната дейност. При евентуалната
промяна на тези материални условия трябва
да се държи сметка за самостоятелността, пред-
ставителността и значимостта на съответните
институции. Това следва от конституционното
положение на съответните органи и е изисква-
не, което може да се обоснове с определените
в Конституцията място и компетентност на
всеки от тях. Когато с акт на Министерския
съвет се засягат материалните предпоставки
за функциониране на конституционно устано-
вени органи и по този начин се създават труд-
ности от материално и практическо естество
за дейността им, разпоредителният акт на Ми-
нистерския съвет влиза в противоречие с чл. 8
от Конституцията. Конституционният съд по-
сочва в мотивите на Решение № 14 от
12.09.1995 г. по к.д. № 23 от 1995 г. на КС,  че
е  необходимо издаването на подобни актове
да става в условията на “съгласуваност със
заинтересованите институции”. Това произ-
тича от установените в Конституцията прин-
ципи за взаимоотношения между отделните
власти, респективно между установените в
Конституцията органи. По този начин реално
се гарантират дейността и зачитането на тези
органи като носители на компетентност, пре-
доставена им от Конституцията.
Конституционноправният статус на държав-
ните органи не може да бъде накърняван не
само чрез вмесване и подчинение, което би
съставлявало непосредствено нарушение на
принципа за разделение на властите, но и чрез
засягане на престижа и достойнството им по
начин, който не се отнася пряко до изпълнени-
ето на функциите им. Конституционно недопус-
тимо е състояние, при което определена инсти-
туция може да се окаже лишена от възможност
да съществува и функционира по причини от
напълно материален характер. По тези съобра-
жения с цитираното решение Конституционни-
ят съд е приел, че разпоредителните действия
на правителството, когато засягат обекти, свър-
зани с нуждите на други конституционно уста-
новени органи, не могат да бъдат обосновавани
единствено със съображения за целесъобраз-
ност. Едностранното издаване на администра-
тивни актове, чрез които се осъществява дей-