Държавен вестник, бр. 31, 2014 г., стр. 2

СТР.  2	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  31
ОФИЦИАЛЕН РАЗДЕЛ
КОНСТИТУЦИОНЕН СЪД
РЕШЕНИЕ № 5
от 27 март 2014 г.
по конституционно дело № 2 от 2014 г.
Конституционният съд в състав: Димитър 
Токушев – председател, членове: Благовест 
Пунев, Пламен Киров, Красен Стойчев, Цанка 
Цанкова, Стефка Стоева, Румен Ненков, Кети 
Маркова, Георги Ангелов, Борис Велчев, Анас-
тас Анастасов, Гроздан Илиев, при участието 
на секретар-протоколиста Милена Петрова 
разгледа в закрито заседание на 27 март 
2014 г. конституционно дело № 2 от 2014 г., 
докладвано от съдията Благовест Пунев.
Производството е по чл. 149, ал. 1, т. 2 и 4
от Конституцията.
Делото е образувано на 24 януари 2014 г. 
по искане на Общото събрание на Наказател­
ната колегия на Върховния касационен съд 
(ОСНК на ВКС) на основание чл. 150, ал. 1 
от Конституцията.
В искането си вносителят твърди, че раз­
поредбата на чл. 43а, т. 2 от Наказателния 
кодекс (НК) (обн., ДВ, бр. 26 от 1968 г.; пос-
ледно изм. и доп., ДВ, бр. 19 от 2014 г.) е про­
тивоконституционна. Според него оспорената 
разпоредба, която предвижда възможността 
за замяна на наложеното наказание пробация 
с наказание лишаване от свобода в случай 
на виновно неизпълнение от страна на осъ­
дения на наложените му пробационни мерки, 
противоречи на чл. 4, ал. 1 от Конституция­
та. В тази насока се изтъква аргументът, че 
наказанието като законоустановена мярка 
на държавна принуда може да се налага на 
лице, извършило престъпление, само с при­
съда, а с оспорената разпоредба се предвижда 
възможност за отклонение от този принцип. 
То се изразява в ревизиране на влязлата в 
сила присъда със започнало изпълнение на 
наказанието пробация чрез замяната му с 
по-тежкото по вид наказание лишаване от 
свобода. Тази замяна се постановява, без да 
е извършено ново престъпление, а само с 
оглед на обстоятелството, че осъденият не 
изпълнява наложените му пробационни мерки. 
Разпоредбата на чл. 43а, т. 2 НК се намира 
в общата част на кодекса, а се прилага към 
всички престъпления, визирани в особената 
част от него, за които се предвижда наказа­
ние пробация, въпреки че за голяма част от 
тях това е най-тежката предвидена санкция. 
Според вносителя със замяната на това на­
казание с наказание лишаване от свобода, 
което изобщо не е предвидено в санкцион­
ната част за изброените престъпления, се 
нарушава принципът за законоустановеност 
на наказанията. Този принцип се изразява в 
това, че за всяко престъпление може да се 
налага само онова по вид и размер наказание, 
което е предвидено за съответното деяние в 
особената част на НК.
Освен това вносителят твърди, че оспо­
рената разпоредба на чл. 43а, т. 2 НК е в 
несъответствие с международните договори, 
по които Република България е страна, и 
по-специално с разпоредбата на чл. 7, ал. 1 
от Конвенцията за защита на правата на чо­
века и основните свободи (КЗПЧОС), според 
която „не може да бъде налагано наказание, 
по-тежко от това, което е било предвидено 
за съответното престъпление в момента, 
когато то е било извършено“. Тази законода­
телна уредба не е съобразена и с чл. 14, т. 7 
от Международния пакт за граждански и 
политически права (МПГПП), според който 
„никой не може да бъде съден или наказван 
за престъпление, за което вече е бил оконча­
телно осъден или оправдан съгласно закона 
и наказателната процедура на всяка страна“. 
Ревизирането на практика на влязла в сила 
присъда, при което на окончателно осъде­
но лице се налага ново наказание, сочи за 
несъответствие с цитираните разпоредби на 
международни договори, по които Република 
България е страна. Поради това на основа­
ние чл. 149, ал. 1, т. 2 и 4 от Конституцията 
ОСНК на ВКС моли Конституционния съд 
да установи противоконституционността и 
несъответствието с международните догово­
ри, по които Република България е страна, 
на чл. 43, т. 2 НК.
С определение от 30 януари 2014 г. Кон­
ституционният съд е допуснал за разглеждане 
по същество искането на ОСНК на ВКС за 
установяване на противоконституционност и 
несъответствие с международните договори, 
по които Република България е страна, на 
чл. 43а, т. 2 от Наказателния кодекс. Със 
същото определение като заинтересовани 
страни по делото са конституирани Народното 
събрание, президентът, Министерският съвет, 
министърът на правосъдието, главният проку­
рор, Висшият адвокатски съвет, омбудсманът, 
Българският хелзинкски комитет, Центърът 
за изследване на демокрацията, Институтът 
за модерна политика и Съюзът на юристите 
в България. Писмени становища по делото са 
постъпили от главния прокурор, министъра 
на правосъдието, Висшия адвокатски съвет, 
Съюза на юристите в България и Центъра за 
изследване на демокрацията. 
Според Висшия адвокатски съвет искането 
на ОСНК на ВКС е основателно, тъй като 
разпоредбата на чл. 43а, т. 2 НК противоречи 
на принципа на правовата държава – чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията. Тази позиция се ар­