Държавен вестник, бр. 76, 2003 г., стр. 71

Б Р О Й  76
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  71
дишна възраст при остро заболяване и на бре-
менните жени да получават безотказно “меди-
цинско направление за консултация или за про-
веждане на съвместно лечение”. По този начин
се предоставя възможност на здравно осигуре-
ните лица субективно да определят медицин-
ската компетентност на лекуващите ги лекари,
което право не е уредено в ЗЗО и те нямат.
Ответната страна по жалбата—Национална-
та здравноосигурителна каса, чрез процесуал-
ните си представители адв. Дарина Зиновиева и
адв. Нина Гевренова, оспорва същата, като из-
лага становище за нейната недопустимост по-
ради липса на правен интерес. Според тях той
би се формирал, ако жалбоподателят имаше
качеството на изпълнител на медицинска по-
мощ, а той е трето лице, здравно осигурено, в
чиято полза НЗОК сключва договори с изпъл-
нителите на медицинска и стоматологична по-
мощ. Освен последните правен интерес могат
да имат всички субекти, визирани в ЗЗО, към
които са “насочени” нормите на НРД.
Жалбата е и неоснователна според тази от-
ветна страна в производството, понеже НРД не
е нормативен административен акт. Законът за
здравното осигуряване определя неговия пред-
мет, субектите, които имат правомощие да го
създават, процедурата за това и юридическата
му сила, поради което договорът се явява усло-
вие за реализиране на законовите норми и е
негова функция. Конкретно разпоредбата на
чл. 22, ал. 5 НРД за 2003 г. не е незаконосъоб-
разна, понеже същата следва да бъде преценя-
вана след систематично тълкуване с останали-
те нейни алинеи, в които са визирани тези из-
пълнители на медицинска или стоматологична
помощ, които имат качеството на физически
лица. Няма пречка лечебните заведения да се
договарят помежду си за предоставяне на меди-
цински специалисти, медицински услуги и дру-
ги дейности на основание чл. 95, ал. 1, т. 1 ЗЛЗ.
Същите са юридически лица и именно в това
им качество те осъществяват това договаряне.
По аргумент на противното от разпоредбата на
чл. 55 ЗЗО, която от своя страна определя съ-
държанието на НРД, не може да се приеме, че
последният в обжалваната разпоредба е имал
предвид юридически лица с предмет на дейност,
определена по възприетия от чл. 1, ал. 1 ТЗ
начин. По отношение на срока, предвиден в
разпоредбата на чл. 26, ал. 2 НРД за 2003 г., в
който директорът на РЗОК може да сключва
договори с изпълнителите на медицинската и
стоматологичната помощ, следва да се има
предвид, че той е предмет на договаряне съг-
ласно чл. 55 ЗЗО. Сам по себе си редът за сключ-
ване на договори по НРД не е административно
производство по ЗАП, понеже те са облигаци-
онни по характеристиката си договори в полза
на трето лице, което е именно задължително
здравноосигуреното лице. Решението на УС на
НЗОК е индивидуалният административен акт,
който подлежи на съдебно обжалване по реда
на посочения закон. Следователно разпоредба-
та на чл. 13 от него не се прилага и съобразно
нея не може да се преценява законосъобраз-
ността на обжалваната разпоредба на чл. 26,
ал. 2 НРД за 2003 г. По отношение на твърдяна-
та незаконосъобразност на чл. 119, ал. 3, т. 11 и
на чл. 126, ал. 4 и 5 от договора, които предвиж-
дат специален ред за оказване на специализи-
рана извънболнична медицинска помощ на деца
до определена възраст и на бременни жени, няма
пречка да се договорят и специални условия и
ред за оказване на медицинска помощ на отдел-
ни категории здравноосигурени лица в съответ-
ствие с действащото законодателство. Не е на-
лице и нарушаване на принципа на равнопоста-
веност при ползването на медицинската помощ.
Обжалваните норми са в пълно съответствие с
разпоредбите на чл. 47, ал. 2 от Конституция-
та на Република България, на чл. 24 от Кон-
венцията за правата на детето, приета от ОС
на ООН на 20.XI.1989 г., ратифицирана с ре-
шение на ВНС от 11.IV.1991 г. (ДВ, бр. 32 от
1991 г., в сила от 3.VII.1991 г.), на ЗЗО и на
ЗЛЗ. Също така разпоредбата на чл. 121, ал. 2
НРД за 2003 г. е изцяло в съответствие с нор-
мативните актове по повод оказването на ме-
дицинска помощ при спешни състояния, като
това е чл. 7 ЗЛЗ, чл. 35, чл. 45, ал. 1, т. 5 ЗЗО,
Наредба № 27 от 17.XII.2002 г. за определяне
на основния пакет от здравни дейности, гаран-
тиран от бюджета на НЗОК, Приложение № 1,
член единствен, който урежда основния пакет
първична извънболнична медицинска помощ
и съдържа “...т. 4. Оказване на медицинска по-
мощ при спешни състояния и поддържане на
жизнени функции при застрашаващи живота
състояния до пристигане на екип от ЦСМП”.
При преценяване на жалбата в тази є част спо-
ред процесуалните представители на НЗОК
следва да се разграничи режимът на организи-
раните от държавата заведения за спешна и
неотложна помощ (чл. 5 ЗЛЗ) и лечебните за-
ведения за първична помощ (НРД). Организи-
рането на спешната и неотложната помощ в
държавните структури е регламентирано в На-
редба № 10 за неотложната медицинска помощ
и в Наредба № 25 за оказване на спешна меди-
цинска помощ. От тяхното съдържание се ус-
тановява, че има алтернативни здравни заве-
дения освен лечебните заведения за първична
помощ, където може да се получи такава по-
мощ. Именно поради това и тази разпоредба е
законосъобразна.
Ответната страна по жалбата—Български-
ят лекарски съюз, чрез процесуалния си пред-
ставител юрисконсулт Марина Гинева, оспор-
ва същата като недопустима и неоснователна.
Първото становище се обуславя от обстоятел-
ството, че НРД не е нормативен акт по смисъла
на ЗНА и съответно издаден от администрати-
вен орган или от друг изрично овластен за това