Държавен вестник, бр. 17, 2023 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  17
и общ съд значително би забавило приключ-
ването на производството по оспорване на 
административния акт, а „естеството на този 
вид спорове изисква те да приключват в много 
по-кратки срокове от исковите производства“. 
Според поддържаното в правното мнение 
становище незачитането на изключителната 
компетентност на административните съди-
лища по административни дела „на практика 
води до избягване или затрудняване на упраж-
няването на ефективен пряк съдебен контрол 
върху всички актове и действия на админи-
стративните органи“. Излага се и аргументът, 
че принципът на правовата държава изисква 
законите да се спазват и от самото Народно 
събрание, поради което „законодателната 
власт не би следвало да нарушава правилата 
на подведомственост на административните 
съдилища, установени от самата нея в Адми-
нистративнопроцесуалния кодекс“.
Правното мнение на проф. д-р Дарина 
Зиновиева позволява да бъде обособено в 
самостоятелна, трета категория. В него се 
акцентира на необходимостта Конституцион-
ният съд да изведе по тълкувателен път „ясен 
критерий за принципно разграничаване на 
подведомствеността“, като се поддържа, че 
това „е от значение с оглед на пълноценното 
ре­ализиране съдържанието за правовата 
държава, установено с чл. 4, ал. 1 от Консти-
туцията“. Застъпено е разбирането, че реали-
зирането на признатото в чл. 56 от Конститу-
цията право на защита в хипотезата, когато 
„едностранно административен орган създава 
права или задължения“, изисква „пълноценно 
правораздаване по конкретен административ-
ноправен въпрос, предмет на делото“, което 
означава, че „предметът на административ-
ното дело трябва да е ясен и аргументиран 
като административен спор“. При наличие на 
тези характеристики на правния спор проф. 
Зиновиева поддържа, че би било „неправилно“ 
и представляващо „едно косвено изключване 
от пълноценно оспорване на административен 
акт, извършено със закон“, ако решаването 
на такъв административноправен спор бъде 
възложено на съд, който не е административен, 
като по този начин „макар и косвено“ би се 
нарушил чл. 4, ал. 1 от Конституцията „имен-
но във връзка с чл. 119, ал. 2, чл. 120, ал. 1 и 
чл. 125 от Конституцията“. За разлика от тези 
от посочените становища и правни мнения, 
които не допускат изключения от принципа, 
че всички административни дела следва да 
ангажират компетентността на администра-
тивните съдилища, проф. Зиновиева смята за 
конституционно допустимо със закон да бъде 
установено такова изключение в хипотезата 
на „смесен фактически състав“ въз основа на 
критерий, определен от Конституционния съд 
чрез тълкуване на Основния закон. 
В представените допълнителни съображе-
ния пленумът на Върховния администрати-
вен съд поддържа и доразвива изложените в 
искането аргументи в подкрепа на тезата, че 
принципът на правовата държава (чл. 4, ал. 1 
от Конституцията) изисква всички спорове 
за законността на актовете и действията на 
административните органи да бъдат „подве-
домствени“ на специализираните админи-
стративни съдилища, създадени по силата 
на чл. 119, ал. 1 от Конституцията, и на 
Върховния административен съд, предвиден 
в чл. 119, ал. 1 и чл. 125 от Конституцията. 
Посочено е, че създаването на специализира-
ните административни съдилища представ­лява 
„конституционно начертана цел пред зако-
нодателя“ и има за последица надграждане 
на понятието „подведомственост“ на адми-
нистративноправните спорове, по силата на 
което „общите съдилища вече не разполагат 
с т.нар. „пълнота“ на правосъдната власт“, от 
която са изключени административните дела, 
както и административните съдилища нямат 
правораздавателна власт да се произнасят със 
сила на пресъдено нещо по граждански дела.
Конституционният съд, след като обсъди 
доводите и съображенията, изложени в иска-
нето и в представените становища и правни 
мнения, за да се произнесе, съобрази следното:
Преди да пристъпи към разглеждане на ис-
кането за тълкуване на Основния закон, съдът 
намира, че следва да направи едно термино-
логично уточнение. Необходимостта от това 
произтича от формулировката на поставения 
тълкувателен въпрос, изискващ чрез тълку-
ване на разпоредбите на чл. 4, ал. 1, чл. 119, 
ал. 2, чл. 120, ал. 1 и чл. 125 от Конституцията 
да се изясни дали Основният закон изисква 
„всички спорове за законността на актовете и 
действията на административните органи да 
бъдат подведомствени на административните 
съдилища, включващи Върховния админи-
стративен съд, предвиден в чл. 119, ал. 1 и 
чл. 125 от Конституцията, и специализираните 
административни съдилища, създадени по 
силата на чл. 119, ал. 2 от Конституцията“. 
Терминът „подведомственост“ (както и „под-
съдност“) не е конституционен, а е установен 
в процесуалните закони. Конституционният 
съд счита, че за нуждите на исканото тълку-
ване на Основния закон не е необходимо да 
изяснява дали правораздавателната функция 
по посочените в искането на пленума на ВАС 
правни спорове е въпрос на подведомственост 
или подсъдност, още повече като се има пред-
вид, че задължителното тълкуване на законите 
по правило е в компетентност на върховните 
съдилища съгласно чл. 124 и чл. 125, ал. 1 
от Конституцията (Тълкувателно решение 
№ 15 от 26.10.2021 г. по к.д. № 6/2021 г.). 
Съобразно утвърдената практика на Консти-
туционния съд (Тълкувателно решение № 13 
от 22.07.1993 г. по к.д. № 13/1993 г., Решение 
№ 1 от 14.01.1999 г. по к.д. № 34/1998 г., Реше-
ние № 10 от 15.11.2011 г. по к.д. № 6/2011 г.,