Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 23

БРОЙ  15	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  23  
приета (неотдавнашното приемане на Хърва-
тия в еврозоната, макар и под условие, защото 
инфлацията там превишава максимално допус-
тимата). Дадените примери потвърждават, че 
нормативно установените критерии не се прила-
гат изолирано от политическите съображения, а 
едните и другите в цялост определят крайното 
решение. При тези обстоятелства и съгласно 
принципа на реципрочност може да се твърди, 
че държавите, на които предстои приемане в 
еврозоната, също разполагат с възможност да 
определят темпото на присъединяването си 
към нея. Такава гъвкавост позволява както 
на институциите на ЕС, така и на държавите 
от Съюза, без да пренебрегват съюзния пра-
вен ред, да съобразяват множество фактори 
и тяхната тежест в различните измерения на 
европейската интеграция. 
Съгласен съм с написаното в мотивите 
на конституционното решение, че „изграж-
дането и утвърждаването на паричния съюз 
е резултат от постигнати от всяка държава 
членка, в съответствие с нейните конкретни 
възможности (бих допълнил – и преценка), 
предварително договорени от държавите член-
ки условия…“. От икономическа гледна точка 
обаче включването на една държава в даден 
паричен съюз не винаги способства за пови-
шаване на нейния икономически капацитет и 
за намаляване на социално-икономическите 
неравенства, т. е. наличието на обща парична 
единица невинаги стимулира, а още по-малко 
гарантира реално икономическо сближаване и 
развитие. Поради това юридическите решения 
трябва да се съобразяват с потребностите на 
икономическото развитие, а инструментите на 
паричната политика и критериите за членство 
в еврозоната да се разглеждат не изолирано, 
а във връзка с икономическите и социалните 
цели, които си поставят ЕС и включените в 
него държави. Аргументи за такова разбира-
не дава чл. 3, § 3 ДЕС, според който Съюзът 
насърчава икономическото и социалното 
сближаване между държавите членки. Това 
разбиране дава възможност на всяка държава, 
на която предстои да стане член на еврозоната, 
да преценява конкретните стъпки и темпа на 
присъединяване към нея, като отчита различни 
икономически, социални и други фактори в този 
процес. Потвърждение на този извод са държа-
вите, станали членове на ЕС след 2004 г., сред 
които е Република България. Тогава участието 
в икономическия и паричен съюз, включително 
приемането на еврото като обща парична еди-
ница, вече е задължително. Впоследствие едни 
от тези държави – Словакия, Кипър, Малта, 
Словения, Естония и др., са станали членове 
на еврозоната, а други – Полша, Румъния, 
Унгария и Чехия – не. Ако дадена държава не 
може да съобразява времето на своето присъе-
диняване към еврозоната, това на практика би 
означавало да се допусне възможност, ако тя 
иска да забави този процес, да поддържа един 
или повече от финансовите си показатели над 
определените нива. 
В случая с Република България присъе-
диняването є към еврозоната фактически е 
започнало още с обвързването на курса на лева 
към еврото. Инициативата за произвеждане на 
национален референдум се поставя на дневен 
ред след приемане на решения и действия 
на национално и на европейско ниво за при-
съединяване към еврозоната. В резултат на 
искане от Република България и по решение 
на компетентните европейски институции и 
на държавите от еврозоната от 10.07.2020 г. тя 
е включена във Валутнокурсовия механизъм 
(Exchange Rate Mechanism – ЕRМ II), в ча-
калнята на еврозоната, образно казано, т. е. 
България е на финалния етап, предшестващ 
влизането в еврозоната с определен курс за 
замяна на лева с еврото. Произвеждането на 
референдум в момент, когато техническата 
подготовка за въвеждане на еврото вече е 
започнала, би усложнило значително отноше-
нията на Република България с институциите 
на ЕС, защото след като държавата участва 
във валутнокурсовия механизъм, преценката 
дали тя изпълнява конвергентните критерии 
съгласно чл. 140, § 1 ДФЕС и кога да бъде 
приета в еврозоната зависи от европейските 
институции и от държавите членки, чиято 
парична единица е еврото. Въпреки това Ре-
публика България на практика не е лишена 
от възможност да заявява и аргументира свои 
позиции по хода на процеса – с оглед на не-
говото ускоряване или забавяне, макар тези 
позиции сами по себе си да не са юридичес- 
ки обвързващи европейските институции и 
държавите от еврозоната. 
Проблем във формулировката на въпроса 
за референдума е отдалечаването на момента 
на присъединяване към еврозоната за срок от 
около две десетилетия. Това може да предиз-
вика обосновано възражение, че Република 
България се отклонява от изпълнение на до-
говорно поет ангажимент. Трябва обаче да се 
вземе предвид, че правилата на демокрацията 
предполагат, че ако едно решение е прието на 
референдум, неговата промяна също трябва 
да стане с референдум. Според чл. 23, ал. 2 
от Закона за прякото участие, ако въпросът, 
поставен на референдум, не получи необходи-
мата подкрепа, по него не може да бъде отново 
провеждан референдум, преди да са изтекли 
поне две години от датата на предишния. Об-
ратната хипотеза – ако на референдум е при-
ето решение, може ли отново да се произведе 
референдум по същия или по подобен въпрос, 
не е законово уредена. Тази празнота може да 
се преодолее по аналогия на закона, като се 
приеме, че след изтичане на поне две години 
въпросът може да бъде поставен за пререшаване 
чрез национален референдум. Така гражданите