Държавен вестник, бр. 32, 2025 г., стр. 7

БРОЙ  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
Тонева, Сашо Пенов, Невин Фети, Орлин 
Колев, при участието на секретар-прото­
колиста Росица Симова разгледа в закрито 
заседание на 8.04.2025 г. конституционно 
дело № 1/2025 г., докладвано от съдия Га­
лина Тонева.
Производството е по чл. 149, ал. 1, т. 2 от 
Конституцията на Република България във 
фазата на произнасяне по допустимост на 
искането по реда на чл. 19, ал. 1 от Закона 
за Конституционен съд (ЗКС).
Делото е образувано на 3.02.2025 г. по 
искане на 28-и състав на Софийския ра­
йонен съд във връзка с разглежданото от 
него гр.д. № 17724/2024 г. за установяване 
на противоконституционност на чл. 314, 
ал. 3 от Гражданския процесуален кодекс 
(ГПК) (обн., ДВ, бр. 59 от 2007 г.; посл. 
изм., бр. 26 от 2025 г.).
В искането вносителят излага две групи 
доводи за твърдяната противоконституцион­
ност на чл. 314, ал. 3 ГПК.
На първо място, съставът на Софийския 
районен съд посочва, че „правилото на 
чл. 314, ал. 3 ГПК не представлява проти­
воконституционно ограничение на предмета 
на гражданския процес във всички случаи, 
но абсолютният му и безизключителен ха­
рактер водят до противоконституционност 
на начина, по който то е въведено без из­
ключения“. Вносителят определя правото 
на задържане на владелеца като елемент от 
„широкото понятие „собственост“ по смисъ­
ла на чл. 17 от Конституцията“. Според него 
„при създаване на разпоредбата очевидно 
законодателят е изхождал от житейската 
логика, че наемателят или заемодателят за 
послужване на недвижима вещ няма как да 
са владелци, тъй като ако твърдението на 
ищеца за наличие на договор от тези два 
вида се докаже, то ответникът по делото ще 
е получил власт върху вещта по силата на 
договор и това го прави държател съгласно 
чл. 68, ал. 2 ЗС, а държателят няма право 
на задържане“. Сезиращият съд посочва: 
„[т]ова обаче не отчита хипотези като тази 
в настоящото дело, които е възможно да се 
случат – когато е налице преобръщане на 
държането във владение и извършване на 
подобрения“. Той поддържа, че „на практика 
въведеното ограничение на имуществените 
права („собственост“ по смисъла на чл. 17 
от Конституцията) отдава абсолютно пред­
почитание на правата на наемодателя, без 
да е възможно да се направи преценка за 
това дали неговият или на ответника по де­
лото интерес заслужава по-голяма защита“. 
Твърди, че „[д]околкото в случая не се дава 
защита на уредено в материалния закон пра­
во (изключва се съдебното му релевиране), 
макар и това право да е уредено в мате­
риалния закон, е нарушено и изискването 
всеки да има право на защита по чл. 56 от 
Конституцията, а доколкото правилото на 
чл. 314, ал. 3 ГПК на практика отнема едно 
право, закрепено в материалния закон – ЗС, 
то се създава колизия между правила, която 
нарушава принципа на правовата държава, 
уреден в чл. 4, ал. 1 от Конституцията и 
нейния преамбюл“.
На второ място, вносителят поддържа, 
че „правилото на чл. 314, ал. 3 ГПК огра­
ничава съдебната преценка в такава степен, 
че лишава страните от състезателност в 
процеса и възможност да изложат възраже­
ния, уредени в правилата на материалния 
закон – чл. 72, ал. 3 и чл. 74, ал. 2 ЗС, като 
така нарушава чл. 121, ал. 1 от Конститу­
цията“. Съдебният състав счита, че е „на­
пълно отнета“ преценката на съда относно 
„баланса и характера на правата на двете 
страни в процеса“.
Конституционният съд, за да се произне­
се по допустимостта на искането, съобрази 
следното:
Искането е направено от субект на ини­
циатива съгласно чл. 150, ал. 2 от Консти­
туцията – съд (съдебен състав във връзка 
с разглеждано конкретно дело) – и е съоб­
разено с изискуемите от чл. 17, ал. 1 и 2 
ЗКС и чл. 18, ал. 1, 2 и 5 от Правилника за 
организацията на дейността на Конститу­
ционния съд (ПОДКС) форма и реквизити.
Искането е за установяване на противо­
конституционност на разпоредба от действащ 
закон, което е правомощие на Конститу­
ционния съд съгласно чл. 149, ал. 1, т. 2 от 
Конституцията.
Конституционният съд не се е произнасял 
с решение или с определение за недопусти­
мост по искане със същия предмет – чл. 314, 
ал. 3 ГПК – поради което не е налице от­
рицателната процесуална предпоставка по 
смисъла на чл. 21, ал. 6 ЗКС.
Задължително условие за допустимостта 
на искане, основано на чл. 150, ал. 2 от 
Конституцията, е оспорената законова раз­
поредба да е „действаща и обективно годна 
за прилагане като източник на право по 
конкретното дело, по което съдът, сезиращ 
конституционната юрисдикция, трябва да се 
произнесе“ (Определение № 6 от 2024 г. по 
к.д. № 19/2024 г.). Наред с това оспорената 
разпоредба трябва да има пряко отношение 
към предмета на разглеждания от сезиращия 
съд правен спор. Съдът трайно приема, че 
неговото произнасяне „има смисъл само 
ако може да бъде взето предвид от сезира­
лата го юрисдикция и въпросът за консти­
туционосъобразността на приложимия по 
висящото дело закон не би имало мотив 
да се поставя и решава, ако отговорът на 
същия няма ефект за разрешаването на