Държавен вестник, бр. 32, 2011 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  32
можност въобще не е предвидена след налагането 
на административната забрана. Трето, за разлика 
от наказателно-процесуалната мярка, която при 
отпадане на нуждата подлежи на отмяна от съда 
(чл. 68, ал. 5 НПК), административното ограни­
чение е неотменимо до свеждането на паричното 
задължение под размера, определен от закона 
като материалноправно основание за вземане 
на мярката, независимо от възможността преди 
това принудата да е дала желания резултат, т.е. 
да е настъпила позитивна промяна в поведението 
на длъжника, състояща се в пълно съдействие 
за удовлетворяване на кредиторите.
От гореизложеното следва, че оспорената 
от обмудсмана законова уредба, по силата на 
която чрез принудителна административна мяр­
ка автоматично и неопределено във времето 
се ограничава основното право на граждани­
на свободно да напуска страната, съставлява 
прекомерно, неподходящо правно средство за 
постигане на целта, която е принципно съвмес­
тима с Конституцията. Затова Конституционният 
съд достига до заключение, че разпоредбите, 
предмет на настоящия конституционен контрол, 
действително излизат извън позволените рамки 
по чл. 35, ал. 1, изр. 2 от Конституцията.
Разпоредбите на чл. 35, ал. 1 от Конститу­
цията и чл. 2 от Протокол 4 към Конвенцията 
за защита на правата на човека и основните 
свободи не се различават съществено по смисъл 
и съдържание. Ето защо няма нищо нелогич­
но в това, че констатациите на Европейския 
съд по правата на човека, изложени в някои 
негови актове (вж. Решение от 23.05.2006 г. 
по делото Ринер срещу България; Решение 
от 26.11.2009 г. по делото Гочев срещу Бълга­
рия), в общи линии съвпадат с оценката на 
Конституционния съд за непропорционалност 
на оспорените от омбудсмана ограничения.
Отделно точка 5 на чл. 75 ЗБЛД противо­
речи и на принципите на правовата държава 
по смисъла на чл. 4, ал. 1 от Конституцията. 
Разпоредбата съдържа възможност за налагане 
на ограничение на основно право по чл. 35, 
ал. 1 от Конституцията на всички членове на 
управителните и контролните органи на юриди­
ческото лице – длъжник по публично вземане, 
въпреки че някои от тях нямат правно устано­
вена компетентност да извършват разпореди­
телни действия, включително и разплащания, 
с имуществото на длъжника, нито определени 
от закона представителни или други функции в 
производството за принудително изпълнение. В 
тези случаи се санкционира чуждо поведение, 
като се нарушава принципът на личната отго­
ворност, което е допустимо само по изключение 
при призната от правото необходимост да се 
поправят причинени вреди (в този смисъл вж. 
т. 15 от Решение № 11 по к.д. № 13 от 2010 г.).
С обявяването на противоконституционност­
та на чл. 75, т. 5 и 6 ЗБЛД ще се създадат бла­
гоприятни предпоставки за по-пълно и прецизно 
транспониране на разпоредбата на чл. 27 от 
Директива 2004/38/ЕО на Европейския парла­
мент и на Съвета от 29.04.2004 г., която свежда 
допустимите основания за ограничаване на 
движението на граждани на Европейския съюз 
и техните семейства в рамките на Общността 
само до съображения, свързани с обществения 
ред, обществената сигурност или общественото 
здраве, без да визира общо правата и свободите 
на другите. Нещо повече – изрично забранява 
въвеждането на такива ограничения за пости­
гане на икономически цели.
По гореизложените съображения Конститу­
ционният съд на основание чл. 149, ал. 1, т. 2 
във връзка с чл. 151, ал. 1 от Конституцията и 
чл. 22, ал. 1 от Закона за Конституционен съд
Р Е Ш И :
Установява противоконституционност на 
чл. 75, т. 5 и 6 от Закона за българските лични 
документи (обн., ДВ, бр. 93 от 1998 г., последно 
изменен, бр. 23 от 2011 г.).
Решението е подписано с особено мнение от 
съдиите Димитър Токушев, Красен Стойчев и 
Ванюшка Ангушева, а съдиите Пламен Киров 
и Стефка Стоева са представили становища 
по делото.
Председател: Евгени Танчев
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на конституционните съдии Димитър Токушев, 
Красен Стойчев и Ванюшка Ангушева по кон­
ституционно дело № 2 от 2011 г.
Подкрепяме решението в онази част от мо­
тивите, в които се излагат съображения относно 
допустимостта на ограничителната мярка по 
чл. 75, т. 5 и 6 ЗБЛД, изразяваща се в забрана 
определени длъжници да напускат страната, да 
не се издават или да се отнемат задгранични 
паспорти и заместващи ги документи за пре­
минаване на държавната граница. 
Член 35, ал. 1 от Конституцията допуска 
основното право да се напускат пределите на 
страната да може да бъде ограничавано със 
закон, когато се засягат националната сигур­
ност, народното здраве и правата и свободите 
на други граждани. По този начин чл. 35, ал. 1 
от Конституцията предвижда три равностойни 
по своето значение основания за ограничаване 
на правото на свободно напускане пределите 
на страната, които да се развият в законода­
телството. Защитата на правата на другите 
граждани според нея е също толкова съществено 
основание за ограничаване на правото, колкото 
и защитата на националната сигурност. Оче­
видно границите, в които правото на свободно 
напускане пределите на страната може да се 
разпростира, са очертани на конституционно 
ниво, като идеята е, че правото на свободно 
придвижване не може да има приоритет пред 
националната сигурност, народното здраве и 
чуждите права. Да се допусне, че правото сво­
бодно да се напускат пределите на страната не 
може да се ограничава за сметка на правата на 
другите граждани, означава да се излезе извън