Държавен вестник, бр. 35, 2002 г., стр. 19

Б Р О Й  35
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  19
6. Предложението по чл. 129, ал. 2
Съществено различна е уредбата на пред-
ложението по чл. 129, ал. 2 от Конституцията.
От гледна точка на органа, който го прави, то
е акт на “висш административен орган, който
осъществява ръководството на структурите на
съдебната власт”—Решение № 8 от 15 септем-
ври 1994 г. по к.д. № 9 от 1994 г. (ДВ, бр. 78 от
1994 г.). От гледна точка на правната му сила
обаче то се различава съществено. Правомо-
щието на президента да назначава и освобож-
дава председателите на Върховния касационен
съд, Върховния административен съд и глав-
ния прокурор по предложение на Висшия съде-
бен съвет е изолирано. Това правомощие не е
обвързано с каквото и да е участие на прези-
дента в организацията и функционирането на
съдебната власт. Докато участието на прези-
дента в назначаването и освобождаването на
посланици и генерали  е обосновано от отго-
ворните му функции в областта на междуна-
родните отношения и отбраната, правомощи-
ето му в сферата на съдебната власт има пре-
димно символично значение.
6.1. Президентът не може да откаже да из-
даде указ. Поради тази причина повторното
предложение по чл. 129, ал. 2, изр. последно от
Конституцията има дефинитивен, окончателен
характер. Абсурдно е да се твърди, че то има
само подготвителен характер и не поражда
правни последици. Президентът не може да
откаже назначаването или освобождаването
при повторно направено предложение—Конс-
титуцията го лишава от каквото и да е право на
преценка в този случай. Формулата “не може
да откаже” е само една по-мека редакция на
изрично конституционно задължение. Не-
изпълнението на това задължение е наруше-
ние на Конституцията и е санкционирано с кон-
ституционноправна отговорност—чл. 103, ал. 1
от Конституцията.
6.2. Президентът е конституционно задъл-
жен. Конституционният съд е имал възможност
obiter dictum да констатира наличието на тако-
ва задължение и символичния, престижен ха-
рактер на президентския указ по чл. 129, ал. 2
от Конституцията. В Решение № 13 от 25 юли
1996 г. по к.д. № 11 от 1996 г. (ДВ, бр. 66 от
1996 г.) съдът, като разглежда приемането на
чл. 129, ал. 2 от Конституцията във Великото
народно събрание, изрично отбелязва: “Въз-
приета е идеята назначаването на председате-
лите на ВКС и ВАС, както и на главния проку-
рор да се извършва от президента по предложе-
ние на Висшия съдебен съвет, като на президен-
тския указ да се придаде преди всичко прести-
жен характер—затова, ако първия път президен-
тът откаже по съображения за целесъобразност,
т.е. счете за неподходящи предложените канди-
датури, при повторно предложение от страна на
Висшия съдебен съвет той да е длъжен да издаде
указ за назначаване” (курсив мой—Т.Т.).
Следователно президентът е длъжен да изпъл-
ни решението на Висшия съдебен съвет. При
повторно предложение подписването на указа не
е конституционно право, а конституционно за-
дължение на президента. Разбира се, това задъл-
жение не може да бъде гарантирано manu militari,
но липсата на принудителна изпълняемост на
решението не променя неговата същност.
7. Административен акт “в собствен смисъл”
няма
Казаното дотук разкрива същността на пред-
ложенията по чл. 98, т. 6, чл. 100, ал. 2 и чл. 129,
ал. 2 от Конституцията като актове на адми-
нистрация, издадени в рамките на конституци-
онно установена компетентност на съответни-
те органи. Разбира се, това не отговаря на въп-
роса, дали тези актове са административни ак-
тове “в собствен смисъл”. Такъв тип квалифи-
кация е доктринална абстракция без практи-
ческо значение. Конституцията и законите на
страната не съдържат общо определение на
понятието “административен акт”.
Наистина в чл. 2 ЗАП се съдържа определе-
ние, но, както е посочено там, само за  “индиви-
дуален административен акт” и само “по смисъ-
ла на този закон”. Това определение няма пре-
димство пред по-общия, генерализиращ език на
Конституцията и не изключва конституционна-
та допустимост на други административни акто-
ве с други характеристики и по други закони.
II. Подлежат ли предложенията на съдебен
контрол от страна на ВАС и в случаите, кога-
то президентът е издал указ въз основа на тях
8. Принципът на чл. 120, ал. 1
8.1. Не само административните актове под-
лежат на съдебен контрол. В Конституцията
изрично е посочено, че “Съдилищата осъщест-
вяват контрол за законност на актове и дейст-
вия на административните органи”—чл. 120,
ал. 1. Това означава, че са обхванати всякакви
актове независимо от техния вид и теоретична
квалификация—Ubi lex non distinguit, nec nos
distinguere debemus. С развитието на правовата
държава принципът на съдебния контрол над
администрацията се прилага все по-широко. Ето
защо изключенията от този принцип трябва да
бъдат тълкувани и прилагани ограничително.
8.2. Конституцията разграничава “актове на
администрацията” от “административни акто-
ве”. Аргумент за това е и следващата алинея на
чл. 120, според която гражданите и юридичес-
ките лица могат да обжалват всички админис-
тративни актове, които ги засягат, освен из-
рично посочените в закона. В рамките на чл. 120
са употребени две различни понятия—“актове...
на административните органи” (тук могат да
бъдат обхванати решения от различен харак-
тер, както и договори, сключени от админист-
рацията) и “административни актове” (като
властнически изявления), очевидно със различ-
но съдържание. Следователно съдебният конт-
рол по чл. 120, ал. 1 от Конституцията е поначало