Държавен вестник, бр. 27, 2004 г., стр. 7

Б Р О Й  27
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  7
онални и морални качества според политическа-
та конюнктура, да се избират лица, които не мо-
гат да работят заедно и могат да осуетят полезно-
то взаимодействие между институциите.
Възприетото в решението тълкуване, че при
предсрочно прекратяване на правомощията на
орган по чл. 129, ал. 2 КРБ за новоизбраното на
длъжността лице започва да тече нов седемго-
дишен мандат, противоречи на досегашната
практика на Конституционния съд (споменато-
то решение № 8/2000 г., както и решение № 16
от 19.Х.1999 г.—обн., ДВ, бр. 95 от 1999 г.). Та-
кова противоречие беше допуснато и при опре-
деляне на предмета на делото.Решението на КС
е непълно,защото в него не се обсъжда връзка-
та на чл. 129,ал. 2 с § 2 от преходните и заклю-
чителните разпоредби на КРБ. Според мене ос-
порваното решение не допринася за защита на
конституционните принципи.
Съдия: проф. М. Павлова
Проф. Емилия Друмева
Водещ принцип при конституционното тъл-
куване е, че тълкуването на конкретна разпо-
редба задължително трябва да обхване всяка
друга конституционна разпоредба, имаща от-
ношение към въпроса. Една конституционна
разпоредба не може да се тълкува изолирано,
защото самата Конституция представлява един-
ство от правни конструкции и принципи. През
призмата на това единство конституционното
тълкуване цели да не допуска или да изглади
неясноти и несъответствия, които могат да
възникнат в прилагането на отделните консти-
туционни норми.
1. Считам, че това тълкуване е непълно, за-
щото не разглежда и не се произнася по основ-
ни правни конструкции в Конституцията, кои-
то са релевантни по поставения пред Конститу-
ционния съд въпрос. На първо място, в мотиви-
те на решението не се търси отговор на въпроса
защо конституционният законодател е предви-
дил точно 7 години срок на длъжност (т. нар.
мандат) за главния прокурор и за председате-
лите на ВКС и на ВАС ? Защо не 4 или 5 години?
Ако въпросът беше третиран в решението, щеше
да стане ясно, че т.нар. мандати на висшите
органи на власт в държавата са вместени в една
обща конституционна схема: Народното събра-
ние—4 г., Президентът на републиката—5 г.,
изборните членове на ВСС—5 г., главният про-
курор и председателите на ВКС и ВАС—7 г.,
Конституционният съд—9 г. В рамките на тази
конституционна схема се разполагат, вече на
законово равнище, и мандати от други консти-
туционнопредвидени институции с решаващи
функции в държавното управление: управител
и подуправители на БНБ—6 г., председател и
членове на Сметната палата—9 г., и др.
Тази схема е рационална. Тя е създадена и
вградена в снагата на Конституцията с точно
предназначение—да не допусне заемането и
овакантяването на висшите политически реша-
ващи длъжности в държавата в един и същ кон-
кретен момент, когато доминира и управлява
една политическа сила.
С конституционната схема на сроковете се
цели да се намали/изключи възможността за
спекулативно използване на политическата
конюнктура, за да не се обезсмислят заложени-
те механизми на демокрацията. В това се със-
тои ratio-то на тази схема. Тя е азбучно изиск-
ване при създаването и прилагането на Консти-
туцията. За чест на създателите на Конституци-
ята ни от 1991 г. това изискване е било спазено
и схемата на сроковете е заложена съзнателно,
както е видно от дискусиите в комисия и в пле-
нарна зала (Стенографски протоколи на VII
ВНС, 175-о пленарно заседание, III четене,
5.VII.1991 г.; Стенографски протоколи на Пос-
тоянната комисия по изработването на Конс-
титуцията, 24.VI.1991 г. и 28.VI.1991 г.).
Вярно е, че тази ясна схема е разчетена за
идеално прилагане—държавните органи да
приключват пълен мандат, след това по уста-
новения ред да започва нов пълен мандат и т.н.
Това е правилото. А предсрочното приключва-
не на предвидените мандати представлява изк-
лючението, което без съмнение нарушава строй-
ната композиция на сроковете. Изключение-
то—хипотезите на предсрочно прекратяване на
мандатите, в повечето случаи има изрична прав-
на уредба, а когато няма—се предприема тъл-
куване, което по дефиниция следва да има пред-
вид предназначението на мандатите и тяхното
съвместяване във времето. Целта е периодич-
ното обновяване на “върховете” в решаващите
държавни сфери, за да може демократичната
държава да се възпроизвежда.
Тази основна за конкретното конституцион-
но дело линия на разсъждения въобще не е до-
косната в мотивите на решението.
2. Не са докоснати и конкретни разпоредби
на Конституцията, които имат пряко отноше-
ние към формирането на въпросния 7-годиш-
ния мандат—например § 2 от ПЗР на Конститу-
цията. Тази разпоредба предвижда, че до изби-
рането на Върховния касационен съд и на Вър-
ховния административен съд техните правомо-
щия по чл. 130, ал. 3 и чл. 147, ал. 1 от Консти-
туцията се упражняват от Върховния съд на
Република България.
Това конституционно положение има раз-
витие в Закона за Висшия съдебен съвет, чийто
§ 1 гласи “До създаването на Върховния каса-
ционен съд и Върховния административен съд
член на Висшия съдебен съвет по право е пред-
седателят на Върховния съд.” Този закон е при-
ет през август 1991 г. от същото Велико народ-
но събрание, което е приело тази Конституция,
и свидетелства, че един и същ законодателен
орган има “единна, непротиворечива воля при
последователна, взаимно допълваща се правна
уредба” (Решение № 16/1999 г. на КС).
По този въпрос Конституционният съд се е
произнесъл още 1993 г. с тълкувателно реше-
ние (Решение № 13/1993 г. на КС), че “... до при-