Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
закон експлицитна уредба на реда и условията 
за такива промени (в специално посветена 
на тази материя самостоятелна глава от 
Конституцията – глава девета).
Конституционният съд намира за необхо­
димо да посочи следното относно отправните 
позиции при произнасянето по настоящото 
дело:
А. Според съдиите Павлина Панова, 
Мариана Карагьозова-Финкова, Таня Рай­
ковска, Атанас Семов, Янаки Стоилов и 
Соня Янкулова
Преди да изразят позицията си по ос­
порените конституционни текстове, така 
както са въведени със Закона за изменение 
и допълнение на Конституцията, посочената 
група съдии намират за необходимо да бъдат 
направени следните уточнения относно реда 
и условията за изменение и допълнение от 
Народното събрание на Основния закон, 
предвиден при неговото създаване през 1991 г.
Съдиите подчертават, че като поддър­
жат изцяло посоченото в определението 
по допустимост от 8.03.2024 г., че ЗИД на 
Конституцията  е особен закон, приет чрез 
процес, различаващ се от обикновения зако­
нодателен процес, допълват, че тази и други 
особености на обсъждания законодателен 
акт на представителния орган се основа­
ват на особения характер и специалната 
сила на Конституцията, чиято валидност 
като върховен закон се легитимира от цен­
ностния консенсус в конкретна суверенна 
политическа общност. Отъждествяването 
на Конституцията като юридически акт с 
волята на суверена има значение за подхода в 
аргументацията при преценката за валидност 
на конституционните промени в настоящото 
производство, осъществени от едно преходно 
политическо мнозинство, каквото е всяко 
Народно събрание, придавайки необходимата 
тежест на демократичния аргумент заедно 
със собствено юридическите доводи. Като 
правен и политически документ конститу­
циите са в пресечната точка на правната и 
политическата система и на обществото – те 
са правен акт, но принадлежат и на полето 
на политиката.
Референтната конституционна рамка при 
упражняването на контрола за конститу­
ционност относно конституционни промени, 
извършвани от Народното събрание, обхваща 
както изисквания за следване на формално 
уреден в Конституцията процес за тяхното 
осъществяване (което определя контрола 
като такъв за формални промени), така и 
съдържателни ограничения, с които е свър­
зан ключовият за контрола въпрос – какво 
Народното събрание не би могло да направи 
конституционосъобразно чрез закон за из­
менение и допълнение на Конституцията? 
В тяхното единство посочените изисквания 
представляват реда и условията за приемане 
на изменения и допълнения в Конституцията 
от Народното събрание.
При преценка на оспорените в двете иска­
ния конституционни промени, така както са 
въведени със съответните параграфи от ЗИД 
на Конституцията, преди всичко следва да се 
имат предвид характеристиките на консти­
туцията на една съвременна демократична 
конституционна държава, каквито са: че 
такава конституция е съобразена с демокра­
тичното начало, основава се на равенството 
в достойнството и правата на всеки човек, 
т.е. на взаимното признаване и изискване 
за третиране като еднакво значим интереса 
на всеки индивид и интересите на всеки от 
останалите членове на политическата общ­
ност, върху което се центрира ценностният 
консенсус (споразумение за справедливост); 
че конституцията е върховен закон, установя­
ващ конституционния ред; че тя не е просто 
каталог от правни норми, а е нормативно 
единство – всички части от нейното съдър­
жание си взаимодействат и когато някой от 
нейните елементи се променя, се пораждат 
последици, които следва да бъдат предви­
дени в другите нейни части, и че по своето 
естество взаимодействието може да е както 
позитивно (когато усилва функционалността 
на конституцията), така и негативно (когато 
я препятства) и не на последно по значение 
място – че изрично казаното и основателно 
следващото от него са равностойни части на 
конституционния текст.
Съществено е също така да се отчита 
доколко при конституционните промени 
са съобразени отправните конституционни 
възгледи при създаването на изначалния 
конституционен текст, включително домини­
ращите конституционни възгледи и разбиране 
за конституцията (няма универсални кон­
ституции и всяка е относима към определен 
исторически момент, конкретна политическа 
общност и територия). За българската Кон­
ституция от 1991 г. това означава виждане за 
конституцията като конституция юридическа, 
без да се пренебрегва нейното естество на 
документ политически, което се потвърждава 
от дебатите във Великото Народно събрание; 
утвърдените за установения конституционен 
ред базисни ценности и принципи като проек­
ция на легитимиращото всяка демократична 
конституция социално споразумение, обос­
новаващо нейната валидност като върховен 
закон, а оттук – параметрите на валидност и