Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
спазване на установените мнозинства и сро­
кове на разглеждане и гласуване на проекта 
за конституционни промени от Народното 
събрание по отношение на всяка фаза от 
въведения специфичен законодателен процес.
Обобщавайки, съдиите подчертават, че 
това, което може да бъде разчетено в раз­
поредбите на чл. 154, ал. 2 и чл. 155 от Кон­
ституцията, не е изискване за прекомерно 
дълъг период на действие на Народното 
събрание. По-скоро е обратното: преди 
всичко предложението и гласуването са 
свързани действия, последващи стъпки в 
един процес и те не трябва да бъдат много 
разделени във времето – максимумът, който 
сочи конституционният законодател, е три 
месеца за първо разглеждане и гласуване от 
внасянето на предложението за промени и 
пет месеца за ново разглеждане и гласуване 
(„второ“ първо гласуване), ако поставеният 
за първи път на гласуване проект не бъде 
подкрепен от мнозинство три четвърти от 
всички народни представители. При това 
максималните срокове по чл. 155, ал. 2 от 
Конституцията имат значение на условие, 
за да бъде приложено спадащото мнозин­
ство. Фиксирането на сроковете за второ и 
трето гласуване е дискреция на Народното 
събрание. 
В допълнение съдиите посочват, че кон­
ституционна промяна от Народното събрание 
от гледна точка на процеса може да бъде 
извършена с мнозинство три четвърти или 
две трети от всички народни представители 
и всяко от предписаните мнозинства може 
да бъде приложено от Народното събрание 
за второто и третото гласуване в зависимост 
от това дали е възможно да бъде осигурено. 
По този начин титулярят на държавната 
власт – народът, който създава Конститу­
цията, поставя като условие за промяната 
є тя да бъде подкрепена от прецененото от 
него за достатъчно широко мнозинство на 
народните представители – три четвърти 
от всички тях, а ако това не може да бъде 
постигнато – от поне две трети от народните 
представители. Ясният смисъл на тази кон­
ституционна уредба е, че всички изменения в 
Конституцията от Народно събрание трябва 
да имат подкрепата на мнозинство от две 
трети от това представителство, което се 
приема като решаващо, за целта на отреде­
ните за Народното събрание конституционни 
промени. Тези промени в Основния закон 
стават задължителни за всички, ако са съоб­
разени със съдържателните конституционни 
ограничения и не навлизат в пределите на 
компетентност на Велико Народно събрание.
Относно съдържателните ограничения 
за конституционни промени, извършвани 
от Народното събрание
Конституционните съдии обръщат спе­
циално внимание на споменатото в нача­
лото на мотивите, че наред с виждането 
за конституция юридическа и политическа 
отчитането на вътрешната свързаност на 
елементите на материалния контекст на 
конституционния ред – (материалната кон­
ституция) и формалната конституция – е от 
значение за разбирането на конституцион­
ното развитие, включително и конститу­
ционните промени. Тази логика следват и 
създателите на българската Конституция от 
1991 г., потвърждение за което се съдържа в 
стенографските протоколи от дебатите във 
Великото Народно събрание. Дискутирани 
са реални конфликтни ситуации, засягащи 
обществото както по време на основаване 
на конституционния ред, така и рискове от 
ерозия на демократичните механизми при 
поставянето му в действие. Ето защо мате­
риалната конституция също така е важен 
аспект на контекста, в който преценката за 
конституционност на осъществени конститу­
ционни промени следва да бъде извършвана 
и означава да се вземе предвид най-общо 
политическото единство, чиято доминираща 
форма и днес остава модерната национална 
държава, наборът от – преди всичко, но не 
единствено – основни институции, системата 
от социални отношения, както и основните 
политически цели като материална субстан­
ция на конституционния ред.
При очертаващата се глобална тенден­
ция – съдилищата с конституционни функ­
ции все по-често да преценяват и нерядко 
да обявяват за невалидни конституционни 
„поправки“, извършени от парламентарни 
мнозинства – юридическият конституциона­
лизъм не може да пренебрегва материалните 
промени, които водят до ограничаване на 
въздействието на конституционните норми. 
Още повече, че почти навсякъде по света 
се проявява стремеж на преходните поли­
тически мнозинства на национално ниво да 
преодоляват въздействието на решенията на 
конституционните юрисдикции, като използ­
ват инструментариума на самия конститу­
ционализъм, включително конституционните 
промени. 
Съдиите посочват всичко това, за да се 
подчертае, че особено в производство като 
настоящото – за преценка на конституцион­
ността не на конвенционален закон, а на закон, 
с който се изменя и допълва върховният закон 
на страната, по смисъла на чл. 153 във връзка 
с чл. 158 от Основния закон – въпросът не е 
просто за допълване на формалноюридическия