Държавен вестник, бр. 112, 2004 г., стр. 25

Б Р О Й  112
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  25
ствено на прокурора принадлежи правомощие-
то да образува предварително производство.
Това означава, че указания в тази насока към
следователя не може да има, което логически,
а и на практика е по-честият и възможен слу-
чай, при който се правят възражения пред го-
рестоящия прокурор.
Вън от казаното заслужава да се отбележи,
че в наказателното досъдебно производство за-
дачите и правомощията на прокурора и следова-
теля не са противостоящи и те не се контроли-
рат чрез насрещни, противоречиви искания и
възражения. При това посочените възражения
се отправят до горестоящия прокурор от систе-
мата на единната и централизирана прокурату-
ра, който в тридневен срок се произнася с поста-
новление, което е задължително за следователя
и не подлежи повече на възразяване. Прокуро-
рът ръководи и е “господар” на досъдебната фаза,
като следи за спазването на законността чрез
привличането към отговорност на лицата, из-
вършили престъпление, а следователят осъщес-
твява предварителното производство. Така очер-
таният от чл. 178 НПК своеобразен вътрешен
контрол за законосъобразност и обоснованост,
който има и своята конституционна опора в раз-
поредбите на чл. 127, т. 1 и чл. 128 от основния
закон, би трябвало да способства за отстранява-
не на евентуални грешки или пропуски и в край-
на сметка за реализиране на държавното обви-
нение пред съда. Предвид казаното, искането в
тази му част следва да бъде отхвърлено.
3. В искането се твърди, че с измененията на
чл. 191; чл. 409, ал. 1 (ЗИДНПК, ДВ, бр. 50 от
2003 г.) и чл. 410, ал. 1 (ЗИДНПК, ДВ, бр. 70 от
1999 г.) се създават три правни фикции: за за-
почване на предварително производство, за за-
почване на полицейско производство и за по-
вдигане на обвинение срещу уличен и доколкото
в тези случаи не се съставя постановление, про-
курорът е лишен от възможността да извърши
проверка, респ. да отмени съответния акт. В това
се съзира противоречие с чл. 127, т. 1 от Консти-
туцията. В края на искането отново и отделно са
развити съображения за противоконституцион-
ност на чл. 191 НПК, като в тази част се посочва
противоречие освен с разпоредбата на чл. 127,
т. 1, още и с чл. 4, ал. 1 от Конституцията, докол-
кото е налице “остро противоречие с основопо-
лагащи текстове за ръководството на прокурора
в досъдебната фаза на наказателния процес по
чл. 43, ал. 1 и ал. 2, т. 1 и чл. 176 НПК”.
Твърдението е неоснователно.
Измененията в НПК през 1999 и 2003 г., пред-
мет на искането в тази му част, са насочени към
създаване на условия за бърз, но същевременно
ефективен наказателен процес. Така възмож-
ността по чл. 191 НПК да не се образува с наро-
чен акт предварително производство е предви-
дена само в случаите, когато незабавното из-
вършване на оглед на местопроизшествието и
свързаните с него претърсване и изземване,
разпознаване на лица и предмети и разпит на
очевидци е единствената възможност за съби-
ране и запазване на доказателствата. Същевре-
менно в закона съществуват гаранции за гос-
подстващото положение на прокурора в тази
фаза на производството. Органът, извършил
неотложното следствено действие, го уведомя-
ва незабавно, но не по-късно от 24 часа (чл. 191,
ал. 2 НПК). От този момент насетне прокуро-
рът има всички предоставени му от закона пра-
вомощия по ръководството и надзора за закон-
ност върху дейността на следователя и негова е
суверенната преценка, дали разследването да
продължи и по какъв начин, или пък да бъде
прекратено наказателното преследване. Оттук
следва да се направи изводът, че разпоредбата
на чл. 191 НПК не влиза в “остро противоре-
чие” с други законови норми (чл. 43, ал. 1 и ал. 2,
т. 1 и чл. 176 НПК), регламентиращи ръковод-
ната функция на прокурора в досъдебната фаза
на процеса, и не засяга принципа за правовата
държава по чл. 4, ал. 1 от Конституцията.
Възможността да се извършат неотложни
следствени действия, когато те са единствената
възможност за събиране и запазване на доказа-
телства с процесуална стойност, е гаранция за
самото обвинение. Тя улеснява дейността по
доказване и внасяне в съда на обоснован и зако-
носъобразен обвинителен акт. Обратното, окон-
чателната невъзможност да се съберат доказа-
телства, свързани с местопроизшествието, ще
затрудни доказването на престъплението, а в
отделни случаи би го направила невъзможно. С
това би се засегнала конституционно възложе-
ната на прокуратурата функция да привлича към
отговорност извършилите престъпления лица
(чл. 127, т. 1 от Конституцията). Това означава,
че правилата по чл. 191 НПК не само не влизат
в противоречие, но обратното, намират опора в
посочения конституционен текст.
Като основен аргумент при оспорването на
другите две разпоредби в искането се посочва,
че в тези случаи не се съставя постановление и
по този начин прокурорът се лишава от въз-
можността да извърши проверка и да отмени
съответния акт на разследващия орган, което
силно стеснява прокурорската компетентност
по чл. 127, т. 1 от Конституцията.
При преценката за конституционосъобраз-
ност в този случай съдът следва да обсъди дали
се засяга установената в чл. 127, т. 1 от основ-
ния закон компетентност на прокуратурата, а
от друга страна—дали чрез въведените правила
се засягат по конституционно недопустим на-
чин правата на уличеното лице. Конституцион-
ният съд счита, че отговорът и на двата въпроса
следва да е отрицателен.
Започването на полицейското производство
от момента на “съставянето на акта за първото
действие по разследването” (чл. 409, ал. 1 НПК)
е само началото. За него прокурорът се уведо-
мява незабавно (чл. 409, ал. 2 НПК). Оттук на-
сетне—до края—внасянето в съда на обвините-
лен акт—досъдебното производство протича