Държавен вестник, бр. 66, 2003 г., стр. 8

С Т Р .  8
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  66
за противоконституционност се ограничава само
до свободата на сдружаване; то не засяга уп-
ражняването на вероизповедание чрез слово и
печат. В този случай трябва да се отбележи, че
механичното редуциране на свободата на сдру-
жаване до въпроса за юридическата правосу-
бектност не отговаря на духа на Конституция-
та и вулгаризира в значителна степен конститу-
ционната идея за свободата на сдружаване.
Трябва да се подчертае, че както българска-
та Конституция (чл. 12 и 44), така и Законът за
вероизповеданията съответстват на най-либе-
ралните демократични стандарти в тази област.
Свободното упражняване на вероизповедание-
то чрез сдружаване е гарантирано от закона.
Всяко лице може да упражнява правото си на
вероизповедание чрез създаване или участие в
религиозна общност. Няма задължение за ре-
гистрация на такава общност. Разпоредбата на
чл. 14 ЗВ предвижда че “Религиозните общнос-
ти могат да придобиват статут на юридическо
лице при условията и реда на този закон”. Ре-
дакцията на разпоредбата ясно сочи, че регис-
трацията е възможност, но не и задължение за
религиозните общности. Правото на вероизпо-
ведание може да се упражнява чрез сдружаване
в нерегистрирани общности. Това личи ясно от
изричните разпоредби на чл. 4, ал. 2, чл. 5, ал. 1
и 3 и особено чл. 6, ал. 1, т. 1, 2 и 3 ЗВ.
Въпросът за юридическата правосубект-
ност на религиозните общности е отделен, са-
мостоятелен въпрос. За да бъде разбран този
въпрос, следва да се напомнят някои от консти-
туционните основи на правния ред. Правото на
гражданите да упражняват избраното от тях ве-
роизповедание чрез сдружаване е свободно и се
осъществява единствено при ограниченията на
чл. 12, ал. 2 и чл. 44, ал. 2 от Конституцията. Тези
конституционни ограничения са възпроизведе-
ни и в чл. 7 ЗВ.
Когато гражданите желаят създаденото от
тях сдружение да се конституира като самосто-
ятелен правен субект, който участва от свое име
и за своя сметка в различни по своя характер
правоотношения, те следва да го регистрират
като юридическо лице. Чрез регистрацията
религиозната общност се заявява като обосо-
бен правен субект в общото правно простран-
ство. Отношенията на така създадения субект с
държавата и трети лица са външни за религиоз-
ната общност отношения. Те са подчинени на
общия правен ред, създаден от законодателя
(граждански, наказателен, административен и
др.). Основно изискване на конституционния
правов ред е изискването за правна сигурност,
увереността, че всеки правен субект се подчи-
нява на Конституцията и законите на страна-
та—чл. 4, ал. 1 от Конституцията. Когато един
правен субект се включва в обществения жи-
вот, той трябва да бъде припознат като такъв.
За юридическите лица това означава, че те след-
ва да бъдат идентифицирани като правно приз-
нати субекти, с уредена процедура за формира-
не на своя, различна от тази на индивидуалните
им членове воля и начин на представляване.
Само по този начин те могат да придобиват на
свое име имущество, да сключват сделки и да
носят отговорност.
Държавата е единствено компетентна чрез
своя законодателен орган да определи реда и
условията, при които една общност, независи-
мо дали е религиозна или не, може да придобие
качеството на юридическо лице. Не съществу-
ва конституционна забрана за държавата чрез
закон да признае качеството на юридическо
лице на определена общност, в случая—Бъл-
гарската православна църква. Това признаване
по никакъв начин не нарушава правото на ли-
цата свободно да се сдружават, както на източ-
но-православните християни, така и на тези,
които изповядват друга вяра. Различието съ-
ществува единствено по отношение на услови-
ето за придобиване на юридическа правосубект-
ност, но то не засяга нито свободния избор на
вероизповедание, нито правото то да бъде уп-
ражнявано в общност.
Следва да се подчертае, че съществуващото
различие е обусловено от конституционно приз-
натото положение на източното православие
като традиционна религия за България—чл. 13,
ал. 3 от Конституцията. По културни и истори-
чески причини конституирането на българска-
та църква като правен субект с международно
признание (1870 г.) предхожда възстановяването
на българската държава. Догматите на църква-
та (съдържанието на вероучението) и насоче-
ността на нейното “обществено проявление” са
добре познати на българското общество и меж-
дународната общност. В цялостната история на
Българската православна църква немалка роля
в тази насока има и нейната активна дейност за
спасяване на българските евреи от Холокоста.
Заварено от новия закон е обстоятелството, че
Българската православна църква е с утвърден
устав, постоянно действаща организация и соб-
ствено имущество. Съгласно този устав църк-
вата се управлява от Светия Синод, неговият
състав и местонахождение са обществено из-
вестни и международно признати (оттам може
да се направи справка по чл. 17 и 18 ЗВ). Доста-
тъчно е да се напомни, че главата на Католи-
ческата църква (и на държавата Ватикана)
Йоан-Павел II при посещението си в България
посети и Светия Синод. Всички упоменати факти
спадат към категорията на общоизвестните
факти и се подразбират в разпоредбата на чл. 13,
ал. 3 от Конституцията. Ето защо съществуват
достатъчно аргументи в подкрепа на законода-
телния подход да се констатира един общоиз-
вестен към датата на приемане на закона факт—
Българската православна църква е юридичес-
ко лице. Обстоятелството, че тази констатация
може да се разбира и в конститутивен смисъл,
не променя вече съществуващото фактическо и
юридическо положение.
Поради изложеното дотук е несериозно бъл-
гарският Конституционен съд да обсъжда аргу-
мента за санкцията по чл. 8, ал. 1, т. 6 ЗВ—от-