Държавен вестник, бр. 41, 2021 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  41
А. Със създаването на фигурата на проку-
рора по разследването на главния прокурор 
или негов заместник (за кратко по вносителя 
„особения прокурор“):
1. се въвежда съвсем нова правна фигура;
2. избираема от Пленума на ВСС (а не 
само от прокурорската колегия);
3. която не е йерархически подчинена 
на главния прокурор и е в противоречие с 
чл. 126, ал. 2 от Конституцията (а според 
някои постъпили мнения и не съответства на 
структурата на съдилищата – противоречие с 
чл. 126, ал. 1 от Конституцията);
4. възлага действия по разследването на 
следователи (които не са є пряко подчинени);
5. а и според президента „ако е наистина 
прокурор ... трябва да събира и тези дока-
зателства, които оневиняват конкретното 
длъжностно лице. В тази хипотеза обаче той 
рискува да остане без работа...“.
Б. Делата срещу главния прокурор според 
чл. 411а, ал. 4 от НПК биха били подсъдни на 
специализирания наказателен съд.
В. Отказът да образува производство е 
обжалваем пред съд съгласно чл. 213а, ал. 2, 
което не е случаят с всички други такива 
откази, които се обжалват по реда на чл. 200 
от НПК пред прокурор от по-висшестоящата 
прокуратура.
Вносителят твърди, че по този начин е 
налице противоречие с чл. 6, ал. 2, чл. 117, 
ал. 2, чл. 126, ал. 2, както и (във връзка с 
посоченото в група Б) с чл. 119, ал. 3 от Кон-
ституцията. Редица НПО и amici curiae щедро 
добавят и твърдяно противоречие с чл. 4, ал. 1 
и с чл. 126, ал. 1 от Конституцията.
Удивителното при такова тълкуване на 
конституционните текстове е, че привидно 
следвайки някаква формална логика, то съ-
ществено се отклонява от здравия разум, който 
никъде в света не може да не бъде неизменна 
част от Основния закон.
По доводите за противоконституционност 
според група А:
Фигурата на „особения прокурор“ дейст-
вително е новост – в страните от ЕС само в 
Румъния има нещо подобно. В създаването 
на нови правни фигури обаче само по себе си 
няма нищо противоконституционно – Консти-
туцията не предвижда колко да са заместни-
ците на главния прокурор, нито какви точно 
да бъдат техните функции, нито как да бъдат 
избирани, следователно подобна иновация не 
изисква конституционна промяна. България 
обаче е единствената страна в ЕС, против 
която Европейският съд по човешките права 
е постановил решение във връзка с липсата 
на механизми за разследване на главния 
прокурор за извършени от него криминал-
ни деяния. При това положение може да се  
очаква, че именно в нея ще се появят правни 
разрешения, които още не са били прилагани 
на други места. 
Предвид спецификата на функциите му, 
естествено е да се търси по-висока степен 
на независимост на „особения прокурор“ от 
главния прокурор. В този смисъл сочат и 
констатациите на ЕСЧП, на Венецианската 
комисия, а и на здравия разум. Тълкуванието, 
предложено от Конституционния съд по Реше-
ние № 11 от 23.07.2020 г. по к. д. № 15/2019 г., 
а именно, че всеки районен или друг прокурор 
може да повдигне обвинение срещу главния 
прокурор до създаването на оспорвания текст, 
е безспорно, но тъкмо здравият разум казва, че 
при една йерархично построена прокуратура 
(каквато прочие съществува в около полови-
ната от страните в ЕС) естествените човешки 
реакции биха могли чувствително да затруднят 
реализацията на това правомощие. Тъкмо 
затова и препоръката на Венецианската коми-
сия в заключителните препоръки (параграф 
68) на Opinion No. 968/2019 по CDL(2019)039 
от 22 ноември 2019 г. е създаването на такъв 
„независим прокурор“. При това положение 
и във връзка с предвидената в чл. 130а, ал. 2, 
т. 8 възможност изборът от Пленума на ВСС 
не само че не е противоконституционен, но 
и единствен гарантира достатъчна опора за 
„особения прокурор“ извън рамките на про-
куратурата, в която е естествено влиянието 
на главния прокурор да е силно.
Във връзка с горното и поради определената 
му от закона функция е в противоречие със 
здравия разум да се допуска, че Конституцията 
би могла да изисква „особеният прокурор“ 
да е йерархически подчинен на този, когото 
евентуално би трябвало да разследва. Да се 
очаква при тази ограничена функция „особе-
ният прокурор“ да получава преки методиче-
ски указания естествено е нелепо, но това не 
отменя придържането към онези методически 
указания, които имат общ характер. Що се 
отнася до надзора за законност, трудно би 
могло да се очаква главният прокурор да го 
упражнява по отношение на действия, свър-
зани с разследване на него самия. Подобно 
„тълкувание“ е в най-добрия случай удиви-
телно, а да се твърди, че липсата на такава 
подчиненост би съставлявала отклонение от 
принципа на правовата държава е по-скоро 
странно. Конституционният съд вече потвърди 
с тълкувателно решение по к. д. № 15/2019 г., 
че в конституционното право съществуват 
принципи, които произтичат пряко от здра-
вия разум и не е необходимо да са изрично 
записани, какъвто е случаят с Nemo judex 
in causa sua, който не е губил смисъла си в 
последните няколко хилядолетия. 
Несъстоятелно е и твърдението за проти-
воречие с чл. 126, ал. 1 от Конституцията. 
Няма как прокурор с ранг на заместник 
главен да бъде пришит към някаква струк-
тура (окръжна, апелативна или върховна) и 
това важи за всички заместници на главния 
прокурор освен за директора на Национал-