Държавен вестник, бр. 61, 2014 г., стр. 79

БРОЙ  61	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  79  
от 2013 г.). Неговият обем е относим към 
дължимата от закона закрила на стопанската 
дейност по чл. 19, ал. 3 от Конституцията. 
С оглед на конкретните си цели оспоре­
ните норми не напускат границите, очерта­
ни от изискването за съразмерност между 
административното регулиране и свободата 
на стопанската инициатива. Промените, 
основание за изменение или допълнение на 
разрешението, са признати от заявителя със 
самото заявление за изменението и/или допъл­
нението му. Те не позволяват действието му 
в неговия съществуващ вид. По тази причина 
отказът за изменението и/или допълнението 
му в случаите по чл. 87, ал. 2, т. 1 – 4 ЗУО, 
т.е. когато заявлението и/или приложените 
към него документи по чл. 81 не отговарят 
на нормативните изисквания, или са пред­
ставени неверни сведения или документи с 
невярно съдържание, или заявителят не е 
отстранил указаните му нередовности, или не 
е предоставил допълнителната информация 
в срок, или не е представена банкова гаран­
ция, отговаряща на изискванията на чл. 82, 
ал. 1 и 2, е и основание за прекратяване на 
разрешението. 
Съгласно чл. 93 ЗУО отказът да се измени 
или допълни разрешението се обжалва по реда 
на Административнопроцесуалния кодекс. 
Доводът в искането за необжалваемостта му 
е неоснователен от фактическа страна. От 
гледна точка на тяхната конституционосъ­
образност същественото е, че разпоредбите 
не посочват изрично необжалваемостта на 
който и да било административен акт, затова 
и не изключват съдебния контрол съобразно 
чл. 120, ал. 2 от Конституцията.
4. Тълкуването като интелектуален преход 
от знак (графичен, съчетание от графични 
знаци, от думи или изречения) към значение 
е необходима част от разкриването на смисъ­
ла на всяка разпоредба. Затова само по себе 
си то не е критерий за яснотата є. Такъв е 
резултатът от него. Разпоредбата е неясна, 
когато въпреки съчетаването на езиковото, 
логическото и историческото си тълкуване не 
може да намери точен и еднозначен смисъл.
а. Член 91, ал. 1, т. 1 ЗУО гласи, че компе­
тентният орган отнема с мотивирано решение 
издаденото разрешение, когато „не е изпълнено 
предписание на компетентните органи във 
връзка с воденето на отчетност на отпадъците 
в съответствие с изискванията на този закон 
или наредбите по чл. 48, ал. 1 или чл. 13, 
ал. 1 или са представени неверни сведения 
в документи за отчитане изпълнението на 
задълженията и/или целите по чл. 14, ал. 1 
и/или чл. 15, или в документи, послужили за 
издаване на разрешението;“. 
Основанието за отнемане на разрешението 
се извежда от съдържанието на посочените в 
текста нормативни източници на изискванията 
за отчетност и от съответствието с действи­
телността на представените в документите 
сведения. Разпоредбата не е неясна, нито 
противоконституционна. 
б. Според чл. 91, ал. 1, т. 2 ЗУО основание 
за отнемане на разрешението е неизпълнени­
ето на една или повече от целите по чл. 14, 
ал. 1 ЗУО за разделно събиране, повторна 
употреба, рециклиране или оползотворяване 
на съответния вид масово разпространени 
отпадъци. Съгласно чл. 91, ал. 2, т. 3 от закона 
разрешението се отнема, когато се установи 
повторно, че независимо от изпълнението 
на целите по чл. 14, ал. 1 не е обхванато 
население в съответствие с пазарния дял на 
организацията или изискванията, определени 
в ЗУО или наредбите по чл. 13, ал. 1 от него. 
Отнемането води до усвояване на банковата 
гаранция в пълен размер – чл. 82, ал. 3, т. 1 
ЗУО. 
По чл. 82, ал. 3, т. 2 и 3 ЗУО гаранцията се 
усвоява частично при неизпълнение на една 
или повече от целите по чл. 14, ал. 1 от закона 
или при неизпълнение на задълженията за 
обхванато население в системите за разделно 
събиране, повторна употреба, рециклиране 
или оползотворяване, определени с наредбите 
по чл. 13, ал. 1 от него. 
Докато белегът „повторност“ различава 
хипотезите на чл. 91, ал. 2, т. 3 и чл. 82, ал. 3, 
т. 3 ЗУО, тези на чл. 91, ал. 1, т. 2 и чл. 82, 
ал. 3, т. 2 от него съвпадат изцяло. 
В първия случай гаранцията се отнема 
частично, когато неизпълнението не е пов­
торно и затова не е основание за отнемане 
на разрешението. Между двете разпоредби 
няма противоречие.
Противоречие има между другите две 
разпоредби, тълкувани систематично. Отне­
мането на разрешението е винаги основание 
за пълното усвояване на банковата гаран­
ция – чл. 82, ал. 3, т. 1 ЗУО. Тя би могла да 
се усвои частично само ако неизпълнението 
на една или повече от целите по чл. 14, ал. 1 
ЗУО не е основание за отнемане на разре­
шението. Това обаче е изключено от чл. 91, 
ал. 1, т. 2 ЗУО. Нормата за частичното усво­
яване на гаранцията следователно остава без 
приложно поле.
В своето Решение № 1 от 2005 г. Консти­
туционният съд е посочил, че принципът на 
правовата държава не бива да бъде неприсъщо 
натоварван, като всяко правно нарушение бъде 
квалифицирано като противоречащо на този 
принцип, с което да бъдат накърнени ясното 
му съдържание и приложимост.
Неприложимостта на правна норма нару­
шава принципа на правовата държава, когато 
самата норма гарантира справедливостта и 
закрилата на установени основни права. Член 
82, ал. 3, т. 2 ЗУО за частичното усвояване 
на гаранцията не е такава норма, затова не­