Държавен вестник, бр. 78, 2022 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  78
биране може да се изтъкне и обстоятелството, 
че всеки от споменатите трима магистрати се 
явява административен връх на съответната 
институция, чието функциониране предполага 
административна йерархия, годна да помогне за 
плавно преминаване от изчерпания мандат към 
нововъзлагания. По друг начин гарантирането 
на обсъжданата непрекъснатост на осъщест-
вяване на възложените от Основния закон 
функции на държавен орган се постига при 
периодичен избор, респ. назначаване на съдии 
в Конституционния съд от различни органи на 
държавната власт, което наред с останалите 
цели, които обслужва, е и средство за защита 
срещу невъзможността една от овластяващите 
институции да изпълни конституционните си 
функции. В търсенето на баланс между прин-
ципите на непрекъснатост на функциониране 
на конституционно установените държавни 
органи и мандатност конституционният зако-
нодател е възприел посочената конструкция, 
за да гарантира, че този висш орган няма да 
престане да функционира.
Практиката на Конституционния съд сочи, че 
докато към принципа на непрекъснатост може 
да се подходи еднозначно, мандатността разкри-
ва възможни вариации, свързани с естеството 
на дейност на съответните държавни органи, 
която поражда и спецификите на правния режим 
на техния мандат. Непрекъснатостта се отнася 
до самото съществуване и функциониране на 
държавния орган, докато мандатът представля-
ва предоставяне на правна възможност да се 
осъществяват конкретни държавни функции за 
определено време. В демократичното общество 
мандатността се изразява в ограничено във 
времето функциониране на държавния орган 
чрез конкретен персонален състав, явяващо 
се гаранция срещу възможни изкривявания в 
резултат на неограничено по време изпълнение 
от него на съответните функции.
Правният режим на мандата на различните 
органи е различен. Парламентарният мандат 
е различен от мандата на президента, на 
Министерския съвет, от мандатите в изпъл-
нителната власт, в съдебната власт и от ман-
датите на органи на местно самоуправление. 
Конституцията разграничава правния режим 
на мандатите на различните държавни орга-
ни, независимо дали самата тя е предвидила 
мандатните правоотношения, или на основание 
на нейна разпоредба те са установени от закон 
(Тълкувателно решение № 13 от 15 декември 
2010 г. по к. д. № 12/2010 г.).
При конкуренция между непрекъснатост 
и мандатност „тълкуване на разпоредбите на 
Конституцията относно мандата трябва да се 
извлича от съдържанието им, като се съобра-
зяват всички принципи, отразяващи правовия 
характер на държавата. Това се отнася и до 
случаите, когато се осъществяват специфич-
ни функции. Следва да се отчита принципът 
на изборност и на разделението на властите 
(чл. 8 от Конституцията), да се вземат предвид 
и принципите, заложени в конституционната 
уредба на различните власти, и изискването 
за обновяване на състава на определен дър-
жавен орган…“ (Тълкувателно решение № 13 
от 15 декември 2010 г. по к. д. № 12/2010 г.). 
В посоченото тълкувателно решение Консти-
туционният съд подчертава случаите на „про-
дължаване осъществяването на функции след 
изтичане на срока („удължаване“ на мандата)“ 
като изключение от общото правило за обвър-
заността на правомощията и на конституционно 
установения срок на овластяване, което Кон-
ституционният съд съобразява в настоящото 
производство.
Продължаването на изпълнението на въз-
ложените функции би могло да се определи 
като „несъщинско удължаване“ на определения 
мандат, защото не засяга установения срок 
и реда за избиране на съответния държавен 
орган, така както са предвидени в Основния 
закон. То е защитен механизъм, приложим 
в изключителни ситуации, при които не са 
избрани членовете от състава на определен 
колективен конституционно установен орган, 
минимално необходими, за да функционира той, 
и при липсата на други, установени изрично, 
конституционни (законови) механизми за про-
дължаване на дейността на държавния орган. 
Да се допусне, че такъв защитен механизъм е 
изключен от духа и разума на Конституцията, 
означава, че се допуска създаването на неконсти-
туционна ситуация, тъй като неподчиняването 
на върховенството на правото (на установените 
за всички еднакви, общи правила) от държавен 
орган, овластен с конститутивна компетентност, 
е делегитимиране на установения демократичен 
държавен ред. Това се отнася включително и 
за Народното събрание, което най-непосред-
ствено представлява и пряко изразява волята 
на титуляря на държавната власт и при такава 
ситуация, опирайки се на тази воля, за неосъ-
ществяването на възложените му от нея функ-
ции се противопоставя на конституционните 
ограничения на държавната власт.
Преодоляването на неконституционна ситу-
ация, каквато е налице и в настоящия случай 
(както 44-тото, така и 45-ото, 46-ото и 47-ото 
Народно събрание не формират политическа 
воля за избор на състав на Инспектората към 
ВСС съобразно конституционните предписа-
ния), налага приоритетна защита на непрекъс-
натостта като конкурираща се висша ценност 
с друга такава – мандатността, за да бъде 
гарантирано осъществяването на възложените 
от Основния закон функции на Инспектората 
и на конституционно установения баланс на 
властите в конституционната правова държава. 
Тази защита е социално потребна и обществено 
оправдана, за да бъде осигурено върховенството 
на закона.