Държавен вестник, бр. 24, 2014 г., стр. 9

БРОЙ  24	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
В този контекст Конституционният съд 
намира също, че съществуващата законода­
телна уредба, релевантна към обсъжданата 
материя, се нуждае от прецизиране. Ако за­
конодателят е счел, че следва да либерализира 
режима за достъп на физическите и юриди­
ческите лица до публичната собственост на 
държавата, като последователно е разрешил 
учредяването на ограничени вещни права и 
върху имоти, изключителна държавна соб­
ственост, с нормата на чл. 7, ал. 6 ЗДС (доп., 
ДВ, бр. 27 от 2013 г.), веднага след което е 
приел и частично оспорената разпоредба на 
чл. 112к, ал. 1 ЗМПВВППРБ (ДВ, бр. 28 от 
2013 г.), той е следвало да съобрази и избегне 
противоречията в правната регулация, които 
сам е създал, синтезирано изразяващи се в 
следното: ЗДС, който урежда придобиването, 
управлението и разпореждането с имоти и 
движими вещи – държавна собственост, с 
посочения текст допуска учредяването на 
ограничени вещни права, едно от които без­
спорно е правото на строеж, но само когато 
това е необходимо за изграждане на нацио­
нален обект или за трайно задоволяване на 
обществени потребности. С атакуваната разпо­
редба на ЗМПВВППРБ се регламентира един 
привилегирован правен режим за учредяване 
право на строеж за изграждане, включително 
и на нови рибарски, яхтени и пристанища със 
специално предназначение, които принципно 
не биха могли да се отнесат към посочената 
категория обекти. Още повече с Решение 
№ 4 от 2000 г. по к.д. № 5 от 2000 г. Консти­
туционният съд е приел, че тези пристанища 
по принцип се ползват от ограничен кръг 
лица – рибари, притежатели и употребяващи 
яхти или отделни правни субекти, чиято дей­
ност е технологично свързана с пристанищата, 
но тяхна обща черта е, че никое от тях не 
притежава белега всеобща полезност. Следова­
телно при тази им характеристика те не биха 
могли да бъдат отнесени към националните 
обекти или такива за трайно задоволяване на 
обществени потребности според критериите 
на чл. 7, ал. 5 ЗДС, за които същият закон 
допуска като изключение учредяването на 
ограничени вещни права. При това положение 
става ясно, че коментираната правна уредба 
създава очевидна и значима противоречи­
вост в правното регулиране, което според 
трайната практика на Конституционния съд 
не изпълнява конституционните критерии за 
гарантиране на правопорядъка в държавата, 
на правната предвидимост и сигурност, поради 
което и на това основание възниква колизия 
с принципа на правовата държава, прогласен 
с чл. 4, ал. 1 от Конституцията.
Доколкото се касае за изграждане на ново 
пристанище, оспореното изключение не се 
вмества и в конституционните изисквания 
за равнопоставеност на различните видове 
собственост в хипотезите, когато с новата 
регулация се засягат вече придобити права. 
Този проблем е бил предмет на произнасяне 
от Конституционния съд с Решение № 30 от 
1998 г. по к.д. № 23 от 1998 г., Решение № 4 
от 2000 г. по к.д. № 5 от 2000 г., Решение № 5 
от 2005 г. по к.д. № 10 от 2004 г., Решение 
№ 9 от 2006 г. по к.д. № 8 от 2006 г., с които 
еднозначно е прието, че не е налице наруше­
ние на Конституцията, когато законодателят 
е съобразил едно съществуващо, заварено 
правно положение (относно обекти, публична 
държавна собственост, ползвани от различни 
търговски дружества при условията на кон­
цесия, в ситуацията на промяна в собстве­
ността на търговско дружество – концесионер, 
налични пристанищни обекти и дялове от 
тях, принадлежащи на частни юридически 
лица). Съдът еднозначно е приел, че при раз­
глежданите случаи действително се създава 
преференция, но тя оправдано толерира вече 
придобити права, включително на собственост, 
на ползване, зачитат се права, произтичащи 
от приватизационни сделки, във връзка с вло­
жени в обектите инвестиции в съответствие и 
с чл. 57, ал. 1 от Конституцията. Обсъждайки 
тази проблематика, Конституционният съд е 
категоричен, че обратният подход би довел 
до посягане на неприкосновената частна 
собственост, чието отчуждаване, извън слу­
чаите на чл. 17, ал. 5 от Конституцията, и то 
срещу справедливо обезщетение, всякога е 
противоконституционно (вж. Решение № 6 от 
2013 г. по к.д. № 5 от 2013 г.). Най-съществе­
ната разлика с конкретиката на настоящия 
казус е, че посочените решения не третират 
първоначалното предоставяне на концесии, за 
да бъде успешно защитена тезата, че по този 
начин би могъл да се дерогира конкурентни­
ят принцип за предоставяне на концесии. В 
синхрон с тази неизменна и последователно 
изразявана позиция на Конституционния 
съд са действащите разпоредби на чл. 112и 
ЗМПВВППРБ, § 75 и § 76 от преходните и заклю­
чителните разпоредби към ЗИДЗМПВВППРБ, 
които уреждат правата на собствениците на 
вече съществуващи пристанища. Липсва обаче 
правно основание към посочената категория 
норми да бъде отнесена и тази, оспорена с 
искането, за да се приеме, че тя също не 
противоречи на Конституцията на основа­
нията, обосновани по-горе. Нещо повече, 
дори и в ситуация, в която собственик на 
терен на крайбрежието реши да заяви ини­
циатива за изграждане на ново пристанище, 
чиято територия изцяло или частично би се 
покрила от съществуващия имот на сушата 
(арг. чл. 112г, ал. 2, т. 2 ЗМПВВППРБ), при 
участието си в задължителната конкурентна 
процедура за предоставяне на концесия той 
ще е достатъчно мотивиран да предложи на 
държавата най-изгодната от икономическо 
гледище оферта. Разликата с предходните 
случаи е видима – по никакъв начин не се