Държавен вестник, бр. 46, 2000 г., стр. 3

Б Р О Й 46
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  3
благодарение на високите им знания и инте-
лект, се очаква твърде много за успеха на бъл-
гарските икономически реформи. И в този сми-
съл с основание те бяха наречени утрешният
елит на нацията. Не оспорвам тези оценки, за-
щото те са напълно заслужени от българските
младежи.
Намирам за необходимо обаче да доразвия
тези разсъждения в две посоки.
Първо: Дали успехът на реформата и изоб-
що успехът на България зависят само от иконо-
мическата реформа и от нейните показатели?
Второ: За призванието на българските ели-
ти—в историята и днес.
Моят отговор на първия въпрос е: Не. Ус-
пехът на българската реформа не се измерва
само с нейната икономическа част—т.е. само
с нарастване на брутния вътрешен продукт, с
цифри, проценти и статистики, въпреки че това
е най-важната є част, защото от нейния успех
зависи жизненият стандарт на всеки българ-
ски гражданин.
Но хлябът никога не е бил единствената
грижа на българския народ—дори и във време-
на, по-тежки от днешните. Освен от него хора-
та имат нужда и от обществен морал, нацио-
нално самочувствие, от сигурност и спокойст-
вие—включително от сигурността и спокойст-
вието, че живеят в държава, която може да бъде
защитавана от своята армия. Така че, говорей-
ки за успеха на българската реформа, ние не
трябва да забравяме, че част от тази реформа е
и реформата в Българската армия. Нима за
успеха на военната реформа не са нужни висо-
коинтелигентни и добре образовани младежи?
След като е вярно, че днес всички парламен-
тарно представени политически сили приемат
интеграцията на България в НАТО като едно
от най-важните условия не само за национална-
та ни сигурност, но и за бъдещия просперитет
на страната ни, не е ли вярно също така, че
членството ни в НАТО минава и през успеха на
военната реформа? Нали крайната цел на тази
реформа е съвременна и боеспособна армия, а
това значи армия, основана не само на реда и
дисциплината, но също така и на последните
постижения на науката и военното изкуство.
Кой, ако не завършилият висше образование,
може да помогне за постигането на тази цел?
Нали затова твърдим, че тези младежи са бъде-
щият елит на България.
Така стигаме до втория въпрос. Разбиране-
то, което се изразява в част от изказванията по
дебата, че бъдещият елит на нацията може да
служи и по-малко от останалите, е абсолютно
неприемливо от гледна точка на традиционния
български морал и не е най-добрият атестат за
днешния политически морал в страната. По-
добно схващане за съхраняване на елита, като
му спестяваме задължения, неотменими за ос-
таналата част от обществото, може да направи
от България страна без истински елит, готов да
води родината си в тежки за нея моменти.
Защото, уважаеми госпожи и господа народ-
ни представители, елитът на българската на-
ция, с който с основание се гордеем в дни на
исторически юбилеи, не е родин елит—той е
елит, който се е създавал в години на изпитания
и се е доказвал в моменти на върховно нацио-
нално напрежение. Националният елит не се
създава с дипломи—те са много важна пред-
поставка за изграждането му, но далеч не са
единствената. Той се създава и с формирането
на висок морал, мъжки характер, отговорност
към обществото, в което живеем, и към държа-
вата, чиито граждани сме.
Затова този елит не може да има по-малко
отговорности и задължения от останалите граж-
дани, а точно обратното: той трябва да има
повече отговорности и задължения от всички
други. Националният елит не се създава със
закон, постановление или решение на партиен
конгрес. Той не се създава и в резултат на избо-
ри, колкото и демократично да са проведени и
безапелационно да са спечелени.
Елитът се създава чрез признанието на граж-
даните. А те го дават на онези, които особено в
момент на национални изпитания са готови не
да вземат от държавата си, а да є дадат.
Моята позиция сега най-вероятно ще оста-
не неразбрана от висшистите, на които пред-
стои казарма. Но искам да я изразя още вед-
нъж пред вас: Не отнемайте на тези младежи
правото да бъдат утрешният български елит,
като ги поставяте в привилегирована пози-
ция спрямо всички останали момчета на Бъл-
гария—тогава, когато става въпрос за изпъл-
нение на дълг към родината.
Разбира се, друг е въпросът, че не само на
висшистите, но и на всички останали войници
Българската армия трябва да предлага истин-
ско военно обучение и служба, както и гаранти-
ране на достойнството и честта на всеки бъл-
гарски войник. И затова трябва да отговарят не
само Министерството на отбраната и Генерал-
ният щаб на Българската армия, но и всеки бъл-
гарски офицер и сержант.
Ето защо моля народните представители
отново да обсъдят аргументите “за” и “про-
тив” намаляването на срока на наборната
военна служба за завършилите висше образо-
вание, като преценят още веднъж обективно
и отговорно кое е общественополезното, на-
ционалноотговорното и приоритетното зако-
нодателно решение, изхождайки единствено
от интересите на отбраната и националната
сигурност на страната.
Тези са мотивите ми да върна за ново обсъж-
дане в Народното събрание Закона за измене-
ние и допълнение на Закона за отбраната и
въоръжените сили на Република България, като
оспорвам разпоредбата на § 62 (чл. 98) в частта
относно израза “а думите “9 месеца” се заменят
с “6 месеца”.
Президент на републиката: Петър Стоянов
30630