Държавен вестник, бр. 105, 2013 г., стр. 18

СТР.  18	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  105
Същественият въпрос в тази част на насто-
ящия конституционен спор е дали и доколко 
би могло да се приеме, че уреденото с чл. 17а, 
ал. 1, т. 2 ЗУЧК изключение от общото пра-
вило в закона за забрана на строителството 
и поставянето на преместваеми обекти и 
съоръжения, промяна на предназначението и 
учредяване на ограничени вещни права върху 
пясъчните дюни, попадащи в границите на зона 
„А“ и „Б“ или в урбанизираните територии 
на населените места след границите на зона 
„А“, когато с влязъл в сила устройствен план 
е предвидено изграждането на обекти на тех-
ническата инфраструктура, има характера на 
противоконституционно. Считам, че формално 
погледнато, макар с атакуваната разпоредба да 
е безспорно смекчаването на една абсолютна 
забрана на строителството във визираните 
територии, само това не е достатъчно, за да 
се приеме безкритично изводът за нейната 
противоконституционност. Намирам, че тя 
следва да бъде разглеждана и тълкувана не 
изолирано, а съвкупно с останалите законови 
норми, уреждащи тази материя и съдържащи 
се както в други нормативни актове – Закона 
да устройство на територията (ЗУТ), Закона 
за защитените територии (ЗЗТ), Закона за 
опазване на околната среда (ЗООС), така и в 
редица неоспорени текстове на самия ЗУЧК. 
Техническата инфраструктура, дефинирана 
от ЗУТ, е по-общото понятие, което обаче може 
да има различни свои конкретни проявления, 
а за една значителна част от тях поначало 
липсва основание да бъдат противопоставяни 
на обществения интерес. Не споделям тезата, 
че действащото законодателство не поставя 
никакви условия, които да уреждат специ-
фични обстоятелства или изключителност 
на случая, което би довело като резултат до 
урбанизиране на дюните и тяхното унищожа-
ване, най-малкото защото в множество други 
разпоредби такива условия се съдържат, и то 
с изрично и подробно формулирани изисква-
ния. Така например чл. 10, ал. 4, т. 8 ЗУЧК 
допуска изграждането единствено на подземна 
техническа инфраструктура в дюните, които 
са част от морския плаж. Още по-строго по 
отношение на дюните, обявени за природни 
забележителности, е ограничението, въведено 
по чл. 24 ЗЗТ, с което се забраняват всякакви 
дейности, които могат да нарушат тяхното 
естествено състояние или да намалят естети-
ческата им стойност. 
По-нататък интерпретацията на оспорената 
разпоредба изисква нейното тълкуване чрез 
използването на всички възприети от теорията 
и практиката допустими способи – системати-
ческо, граматическо, логическо, историческо. 
Обективната оценка за конституционност на 
нормата с оглед спецификата на урежданата 
материя изисква нейното разглеждане в ком-
плекс и с режима по чл. 10 ЗУЧК, с който 
тя очевидно е синхронизирана, установяващ 
различни хипотези на забраните, изключени-
ята и допустимите инфраструктурни обекти 
и съоръжения, ситуирани на територията на 
морските плажове и извън нея. Още повече 
че разпоредбата на чл. 10, ал. 2, т. 1 ЗУЧК е 
отменена със същия ЗИДЗУЧК (ДВ, бр. 27 от 
2013 г.), с § 15 на който е създаден новият чл. 17а 
от същия закон, предмет на конституционния 
спор. Съпоставката на двата текста предпос-
тавя извода, че формулираната по силата на 
отменената норма забрана е възпроизведена 
в чл. 17а, ал. 1 ЗУЧК, и то с по-широк обхват 
в сравнение с отменената редакция. Пред-
видените изключения от общото правило са 
изцяло съобразени с цитираните вече разре-
шения по чл. 10 ЗУЧК. Ето защо в контекста 
на цялостната действаща законодателна уредба 
не намирам аргументи, с които дефинитивно 
да бъде отречено изграждането например на 
брегоукрепителни, брегозащитни и геозащит-
ни съоръжения, на такива, предназначени за 
здравно и санитарно-хигиенно обслужване, 
за нуждите на националната сигурност и 
отбраната на страната, за осигуряване на 
безопасността на корабоплаването и т.н. Друг 
е въпросът, че съобразно характеристика на 
различните категории обекти на техническата 
инфраструктура те могат да се окажат и такива 
с национално значение (чл. 17а, ал. 1, т. 1 ЗУЧК) 
или специални обекти, свързани с отбраната 
и сигурността на страната (чл. 17а, ал. 1, т. 3 
от същия закон), към които разпоредби няма 
претенции за противоконституционност.
В този смисъл считам, че с втората част на 
приетото решение мнозинството съдии дава 
неправилна по мое мнение интерпретация на 
съотношението между нормите на чл. 10 и 
чл. 17а ЗУЧК, заключавайки, че с последната 
на практика се разрешава строителството в 
дюните, респ. тяхното урбанизиране, създава-
що реален риск за непоправимо увреждане на 
природната среда, които първата визирана раз-
поредба забранява (по отношение на зона „А“). 
Разпоредбата на чл. 17а, ал. 1, т. 2 ЗУЧК 
следва да се разглежда като елемент на едно 
по-глобално, комплексно нормативно решение 
на проблема за защитата на околната среда, 
развиващо на законово ниво конституционния 
принцип на чл. 15 и намерило систематично 
проявление в различните нормативни актове. 
Така анализирана и преценена, се оказва, че 
оспорената норма нито толерира, нито допус-
ка произволното застрояване на територията, 
определена като дюни. Напротив, по законода-
телен път държавата е установила достатъчно 
надеждни защитни и контролни механизми, 
чрез които да осъществи преследваната ле-
гитимна цел при отчитане на баланса между 
различните конституционни ценности и правата 
на гражданите и юридическите лица – правото 
на благоприятна околна среда, от една страна,