Държавен вестник, бр. 102, 2010 г., стр. 11

БРОЙ  102	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
І.
1. За да се произнесе по поставените 
питания, Конституционният съд трябва да 
отговори на няколко предварителни въ­
проса, имащи отношение към искането за 
тълкуване. Първият е относно пределите на 
компетентността на Конституционния съд да 
даде задължително (нормативно, абстрактно) 
тълкуване по чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конститу­
цията. В тази връзка да отговори трябва ли да 
има неяснота и противоречия в прилагането 
на конституционните разпоредби или подле­
жат на задължително тълкуване и „ясните“ 
разпоредби. Вторият – възможно ли е да се 
тълкуват от Конституционния съд разпоредби 
на закон, основан на изрична разпоредба на 
Конституцията, установяваща създаването 
на държавен орган или институция, която 
ще осъществява публични функции. Трето, 
допустимо ли е Конституционният съд в хипо­
тезата на чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията 
да извършва тълкуване по аналогия на кон­
ституционни разпоредби, а при положителен 
отговор на втория въпрос, и на законови раз­
поредби. Поставя се и въпросът може ли при 
нормативното тълкуване по чл. 149, ал. 1, т. 1 
от Конституцията да се запълват празнини по 
аналогия. Всички тези въпроси са свързани 
с компетентността на Конституционния съд 
да даде исканото от вносителите тълкуване. 
С чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията 
Конституционният съд е натоварен с право­
мощието да дава задължителни тълкувания 
на Конституцията, когато субектите, на които 
е признато правото да го сезират, сторят това 
(чл. 150 от Конституцията). Това автентично 
тълкуване e средство за осъществяване на 
върховенството на Конституцията и е израз 
на превантивен подход за осигуряване консти­
туционосъобразност на бъдещи закони, което 
не означава, че се възпрепятства извършва­
нето на конкретна проверка за установяване 
на противоконституционност на конкретния 
закон или други актове на Народното съ­
брание, както и на актовете на президента 
(чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията). За 
българското конституционно право не стои 
проблемът за възможността да се извършва 
това тълкуване, наречено от самата Консти­
туция „задължително“ и определяно като 
„абстрактно“ и „нормативно“. И двете наи­
менования са коректни, тъй като с първото 
се означава, че Конституционният съд има 
право да дава тълкуване вън от правен спор за 
конституционосъобразност на конкретен акт, 
каквото е тълкуването по чл. 149, ал. 1, т. 2 от 
Конституцията, и се провежда разграничение 
между правомощията на съда. С второто се 
акцентира върху правното значение и ефекта 
на извършеното тълкуване – тълкувателният 
резултат е източник на обективното консти­
туционно право. 
От редакцията на чл. 149, ал. 1, т. 1 от 
Конституцията могат да се направят два общи 
извода: Конституционният съд може да тълкува 
нормативно само конституционни разпоредби, 
защото като обект на задължително тълкуване 
е посочена само Конституцията. Държавната 
власт се осъществява съгласно чл. 1, ал. 2 от 
Конституцията и за органите, „предвидени в 
Конституцията“, може да се даде нормативно 
тълкуване (арг. Решение № 5 от 1994 г., к.д. 
№ 3 от 1994 г.). Тези органи се формират по 
установен от Конституцията ред и е предви­
дена мандатност. Позитивно изразено, това 
означава всички нейни разпоредби, включи­
телно преходни, заключителни, препращащи. 
Изразено негативно: Конституционният съд 
не може да тълкува абстрактно законови раз­
поредби. Нормативното тълкуване на закон 
е недопустимо, защото изрично е посочен 
възможният му обект – Конституцията.
Правилото на чл. 149, ал. 1, т. 1 от Кон­
ституцията следва да се прилага стриктно. 
Недопустимостта за тълкуване се отнася до 
всички законови разпоредби, включително 
и до тези, създадени на основание изрично 
овластяване от Конституцията. Законовите 
разпоредби се тълкуват от Конституционния 
съд казуално, при осъществяване на нормен 
контрол за конституционосъобразност по 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията. Целта на 
тълкуването е да се установи дали законова 
разпоредба е в съответствие с Конституцията. 
То няма задължителната сила на тълкуването 
по чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията. При 
казуалното тълкуване на разпоредби на закон, 
независимо дали Конституцията изрично е 
предвидила създаването му или не, се търси 
съответствие с всички конституционни разпо­
редби, които имат отношение към предмета 
на тълкуване, а не само съответствието с 
конституционната овластяваща разпоредба, 
в зависимост от искането за обявяване на 
противоконституционност на закона изцяло 
или в негови части и разпоредби. При това 
Конституционният съд не е ограничен с 
посоченото от вносителите основание за не­
съответствие с Конституцията (чл. 22, ал. 1, 
изр. 2 от Закона за Конституционния съд).
На тълкуване, нормативно и казуално, 
подлежи и всяка овластяваща конституционна 
разпоредба. Овластяващата норма може да има 
различна диспозиция, съдържание и смисъл и 
те трябва да се разкрият, за да се определят 
условията, обемът и рамките на овластяването 
и основните положения, които следва да се 
заложат в закона. Конституционна норма може 
да има учредителен характер – създаване на 
държавния орган с посочени публичноправни 
функции. Такива норми на Конституцията са: 
член 91 – за Сметната палата; чл. 91а – за 
омбудсмана; чл. 133 – за Висшия съдебен съ­
вет; чл. 132а – за Инспектората към Висшия