Държавен вестник, бр. 93, 2021 г., стр. 17

БРОЙ  93	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17  
та от държавата в резултат на буржоазните 
революции и формиране на съвременните 
правни системи, религиозните норми нямат 
регулативния капацитет на правните норми. 
Въпреки това прогласяването в Основния за-
кон, който е фундамент на правната система 
на държавата, на определено вероизповедание 
като традиционно със сигурност не е лишено 
от значение и то се проявява най-вече при 
тълкуването и изясняването на тези консти-
туционни понятия, които в не чак толкова 
далечното минало са били обект на правно 
регулиране (признато от държавата) именно 
от нормите на това вероизповедание. Във 
връзка с това е важно да се има предвид, 
че в периода до 1945 г., когато се приема 
Наредбата-закон за брака (ДВ, бр. 108 от 
12.05.1945 г.), брачното право в България е 
каноническо, а не гражданско, като източник 
на задължителни норми в семейноправните 
отношения и конкретно по отношение на го-
дежа, брака и развода е Екзархийският устав 
на Българската православна църква, макар и 
през този период да е действала Търновската 
конституция, оценявана като безспорно либе-
рална и демократична за времето си.
Съдът също така намира за необходимо 
да отбележи, че в исторически план стреме-
жът за извоюване на църковна независимост 
бележи българското държавно развитие още 
през ранното Средновековие (българската 
църква получава статут на автономна през 
870 г., почти непосредствено след приемане 
на християнството като официална държав-
на религия в България), което неслучайно 
е съчетано с процеса на създаване и раз-
пространение на българската писменост и 
литература и въвеждане на богослужение на 
български език. В това отношение Българската 
православна църква има важна историческа 
роля като национална институция и фактор 
за изграждане на българската национална 
и държавна идентичност, още повече, като 
се има предвид, че началото на процеса на 
възстановяване на българската държавност 
през 1878 г. е поставено именно с борбата на 
българите за независима българска църква и 
богослужение на български език през 20-те  
години на 19-и век. Последното откроява не-
съмнения принос на църквата по-специално 
за формиране и отстояване на писмения и 
говоримия български език като основен фактор 
на идентичността в една мултинационална 
и характеризираща се с езиково, културно и 
религиозно многообразие общност, каквато е 
представлявала Османската империя.
По изложените причини съдът намира, 
че подходът му при тълкуване на Основния 
закон в настоящото дело следва да е и цен-
ностно-нормативен, при който правото като 
система от универсални правила за поведение 
не може да се разглежда без отчитане на 
утвърдените в обществото и относими към 
предмета на тълкуване ценности, произти-
чащи от останалите нормативни системи, 
каквито са религията, моралът и обичаите. 
Показателно в това отношение е предста-
веното по делото становище от Дружество-
то на психолозите в Република България, 
според което „за народопсихологията на 
българина оценката за транссексуалността 
и съпътстващите я практики се определя от 
мястото є по отношение на създаването на 
поколение, морала на традиционните семейни 
ценности, възпитанието на децата и тяхната 
безопасност“.
Като съществен аргумент в подкрепа на 
извода, че конституционната уредба на се-
мейните отношения отразява традиционните 
ценностни разбирания на българския народ, 
съдът посочва виждането („Нормативната сила 
на фактическото“, изд. 1997 г.) на един от най-
изявените авторитети на българската правна 
наука и председател на Конституционния съд 
(1997 г. – 2000 г.) – проф. Живко Сталев, на 
когото впрочем се позовава и Светият синод на 
Българската православна църква в становище-
то си по настоящото дело: „Три са основните 
групи от обществени отношения, които посто-
янно присъстват в регулираната от правото 
материя от възникването му до наши дни. Това 
са отношенията на семейство, на притежание 
и на йерархия (на власт и подчинение). Тях 
правото преднамира, а не създава, защото те 
са характерни и за периода без право, в който 
човекът е живял през преобладаващия период 
на своето съществуване. Те имат биологична 
опора в три инстинкта: полов, хранителен 
и на съжителство, които и сега определят 
поведението на човека. Продължаващи вече 
2 500 000 години, склонността към тях може 
да се счита за генетично програмирана, т.е. 
вродена. Това обяснява тяхното постоянно 
присъствие сред регулираната от правото 
материя, откак правото съществува. В този 
смисъл те са естествени (природно дадени), 
неизкореними и вечни спътници на човека, 
докато той съществува като биологичен вид. 
Променлива може да бъде само уредбата, 
която правото дава на тези отношения, но 
не и тяхното съществуване. Опитът да бъдат 
отменени е утопична илюзия.“
Въз основа на изложеното съдът приема, че 
в разбирането за понятието „пол“ конституци-
онният законодател през 1991 г. не е вложил 
друго съдържание освен традиционното, т.е. 
биологичното, основаващо се на половата 
бинарност, като върху тази полова бинарност 
правото надгражда допълнителни социални 
и граждански проекции, свързани с личния 
и семейния статус на лицата. В този смисъл 
Решение № 14 от 1992 г. по к.д. № 14/1992 г.,