Държавен вестник, бр. 40, 2017 г., стр. 13

БРОЙ  40	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
единствено в чл. 5, ал. 3 от Конституцията по 
отношение на наказателните закони, които 
предвиждат нови или по-тежки санкции от 
отменените. Не е изключен ретроактивен ефект 
на закона в гражданскоправните отношения 
и той може да бъде обоснован с публичен 
интерес, особено ако става дума да правни 
норми, приети в процес на трансформиране на 
ценностния фундамент на обществото. Докато 
ретроактивност stricto sensu е допустима само 
по изключение, несъщинска ретроактивност 
е по правило възможна, когато законодател-
ните цели не могат да бъдат надхвърлени от 
интереса на индивида в продължаващото 
действие на предишния закон. Незабавното 
прилагане на закона е съвместимо с принципа 
на закрила на правната сигурност, когато е 
подходящо и необходимо, за да бъде постигната 
преследваната от закона цел, и се остане в 
границите на разумно приемливото при ця-
лостно балансиране на „излъганото доверие“ 
и значимостта и спешността на основанията 
за законодателните промени.
Закрилата срещу обратната сила на прав-
ните норми е също така елемент на фунда-
менталния принцип на правото, изведен от 
СЕС – принципът на правна сигурност. Той 
е формулиран по делото Töpfer през 1978 г.
(дело 122/78, Töpfer v. the Commission (1978) 
ECR 1019; виж и дело 74/74, CNTA v. the 
Commission (1975) ECR 533) и като елемент 
на общностното право обвързва държавите 
членки. По отношение на ретроактивните 
правни мерки СЕС е особено строг в прецен-
ката, когато става дума за нарушено доверие 
в стабилността на правното положение на 
засегнатите субекти, основано на експлицитно 
или имплицитно уверение (индивидуализи-
рано обвързване) от страна на институциите 
на ЕС. Съдът обаче допуска изключение от 
принципа в случаите, когато целта, която 
трябва да бъде постигната, го изисква и ко-
гато легитимните интереси на засегнатите са 
подходящо съобразени, каквато е неговата 
позиция по делото Racke, поддържана и по 
други дела (дело 98/78, Racke v. Hauptzollamt 
Mainz (1979), пар. 20; дело C-376/02, Stichting 
Goed Wonen v Staatssecretaris van Financiën, 
пар. 32 – 34).
Очевидно по отношение на правилото в 
§ 18, ал. 1 ПЗР ЗИДЗЕ е налице действие на 
оспорената законова норма върху заварени 
правоотношения, юридически факти, които 
са настъпили до влизането в сила на закон, 
но не са завършили действието си и тези 
правоотношения се развиват в контекста на 
регулиран пазар. Тази хипотеза е различна 
от ретроактивност stricto sensu. Правилото на 
§ 18, ал. 1 ПЗР ЗИДЗЕ не води до промяна 
на съществени елементи на заварените дого-
вори за изкупуване на електроенергия от ВИ, 
каквито са предметът и срокът на договора, 
преференциалният характер на цената за 
изкупуване, приложима за производителите 
по същата ал. 1, а единствено режима на 
ценообразуване, за договори за изкупуване с 
неприключил срок, поради което действието 
му е ex nunc. От съществено значение е целта, 
която законодателят преследва с промяна-
та – изключване на „свръхсубсидирането“ за 
определени стопански субекти, поставени в 
положение на икономическо предимство спря-
мо други производители на енергия от ВИ, 
извън адресатите по § 18, ал. 1 ПЗР ЗИДЗЕ, 
и осигуряване на справедливото и еднакво 
третиране от закона на стопанските субекти 
в сектора. Това е значим публичен интерес, 
който не може да бъде надхвърлен от интереса 
на субектите по ал. 1 на § 18 ПЗР ЗИДЗЕ за 
продължаващо прилагане на действащото до 
момента на промените законодателство.
Конституционният съд отбелязва, че пози-
цията на законодателя относно това, как да 
разреши конфликта за времевото действие на 
стария и новия закон, от конституционноправ-
на гледна точка не е въпрос на случайност или 
произволно решение, а такъв на претегляне 
на конкуриращи се ценности. Законодател-
ните разрешения от такъв тип трябва да са 
резултат от преценка за конфликта на ценно-
стите през призмата на пропорционалността, 
като в конкретния случай се вземе предвид 
този преход към отварящ се за конкуренция 
електроенергиен пазар на национално ниво и 
изграждането на вътрешен енергиен пазар за 
ЕС. Така че за преценката на законодателното 
разрешение относно хронологичния конфликт 
на законите значение имат и такива обстоятел-
ства, каквито са обществените потребности от 
въвеждането на нови законодателни решения 
в дадена материя. Подобни изисквания са 
развити и в практиката на СЕС (решение по 
дело Wachauf, Hubert Wachauf v Federal Republic 
of Germany 5/88, [1989] ECR 2609). 
Конституционният съд счита, че несъщин-
ската ретроактивност (когато възникнали в 
миналото правоотношения продължават да 
се осъществяват) отива извън границите на 
конституционно допустимото само тогава, 
когато този избор на законодателя е непод-
ходящ или не е необходим за постигането на 
целите на промяната, или ако интересът на 
засегнатите субекти има тежест, по-голяма 
от тази на основанията на законодателя да 
извърши промените, каквото в настоящия 
случай не е налице. 
Предвид изложеното, Конституционният 
съд поддържа, че целта на оспорената разпо-
редба на § 18 ПЗР ЗИДЗЕ е легитимна, като 
предотвратява негативния социално-иконо-
мически ефект – увеличаващата се цена на 
електроенергията за крайния потребител, и 
като съответства на изискването за държавна 
помощ според европейската правна рамка,