Държавен вестник, бр. 26, 2018 г., стр. 40

СТР.  40	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  26
жението е едно – свежда се до нормативно 
утвърждаване с бюджетния закон на допъл-
нително субсидиране на общественополезни 
дейности, което правно-технически може да 
се реализира чрез: 1) промяна в бюджетната 
рамка (предложено е намаляване на резерва 
за непредвидени и/или неотложни разходи) 
по чл. 1, ал. 2, раздел ІІ, т. 5; 2) съответно 
увеличаване в същия размер на бюджета на 
Министерския съвет по оспорената с искането 
разпоредба на чл. 6, ал. 1, раздел ІІ, т. 1.2; и 
3) промяна в разпределението на субсидиите 
за вероизповеданията по приложение № 1 
към чл. 6, ал. 4.
С изричното отхвърляне на предложението 
в частта по т. 1 относно осигуряването на 
източника на финансиране чрез намаляване 
на средствата от резерва, последвано от ця-
лостното гласуване на второ четене на чл. 1 
от законопроекта, е била създадена ситуация, 
при която всяко последващо увеличаване на 
разходите извън установената бюджетна рамка 
би било без основано на закона финансово 
покритие. Това би се оказало в разрез с из-
искванията по чл. 4, ал. 1 от Конституцията 
за правна сигурност, непротиворечивост и 
яснота на правните предписания. Поначало, 
поддържаната от вносителя на искането теза, 
че Народното събрание в хода на второто че-
тене на един законопроект в никакъв случай 
не може да преразглежда отделна разпоредба, 
по която е проведено гласуване, дори и когато 
целта е постигане на синхрон с други, вече гла-
сувани разпоредби, е неоснователна. Според 
Конституционния съд изискването на чл. 88, 
ал. 1 от Конституцията за две гласувания на 
закона не ограничава законодателния орган 
да отстранява противоречия между неговите 
норми в хода на продължаващите в рамките 
на второто четене парламентарни разисквания 
до момента на приключване на процедурата 
по приемане на внесения законопроект. Извън 
разума на конституционните предписания е 
в подобни хипотези да се разчита на нова 
законодателна инициатива едва след бъдещото 
обнародване на закона. Точно затова в своите 
изказвания в подкрепа на инициативата на 
Васил Антонов отделни негови колеги – на-
родни представители, логично и съвсем не 
без основание са допускали и обратната 
възможност – приемането на предложените 
промени в чл. 6 да бъде последвано от пре-
работване на бюджетната рамка, утвърдена 
преди това с второто гласуване по чл. 1 от 
законопроекта. 
Нещо повече, в разглеждания случай пона-
чало няма основание да се приеме, че второто 
гласуване на оспорената част от ал. 1 на чл. 6 
от законопроекта е приключило с гласуваната 
подкрепа на направеното от Васил Антонов 
предложение. Чрез своя положителен вот мно-
зинството народни представители наистина са 
изразили съпричастност към патриотичните 
подбуди на инициатора на промените. Не-
посредствено след това обаче още в същото 
заседание (29.11.2017 г.) е последвало цялост-
но гласуване на чл. 6 с отразяване на вече 
одобрените изменения по предложението, 
но тогава необходимото мнозинство не било 
постигнато. Провеждането на предложената 
процедура по прегласуване било отложено 
за следващия ден. На 30.11.2017 г. резултатът 
от прегласуването също се оказал негативен, 
като този път народните представители пред-
варително били информирани за опасността 
от възникване на конфликт с вече приетата 
бюджетна рамка. Така те са могли да избират 
между две възможности – да подкрепят текста 
с промяната, което би наложило преработва-
не на бюджетната рамка по чл. 1, или чрез 
вота си да отхвърлят променения чл. 6, като 
одобрят варианта, подкрепян от водещата 
комисия. Обстоятелството, че мнозинството 
изразило действителната си воля, избирай-
ки втората алтернатива, не противоречи на 
принципите на демократичната парламентар-
на процедура, залегнали в Основния закон. 
Впоследствие чрез гласуване на второ четене 
било отхвърлено и предложението в частта за 
промяна на разпределението на субсидията за 
вероизповеданията по приложение № 1 към 
чл. 6, ал. 4 от законопроекта.
Като съобрази гореизложеното, Конститу-
ционният съд намира, че  с описания по-горе 
механизъм на провеждане на законодателния 
процес не са били нарушени конституцион-
ните предписания, в частност – правилото по 
чл. 88, ал. 1 от Конституцията за приемане 
на законите на две четения. Може само да 
се допълни, че евентуалното уважаване на 
искането, освен че неминуемо би създало 
необходимост от преодоляване на норматив-
на обстановка, несъвместима с принципа на 
правовата държава по чл. 4, ал. 1 от Кон-
ституцията, няма автоматично да доведе и 
до целения от вносителя общественополезен 
ефект, защото разпределението на субсидията 
за вероизповеданията по приложение № 1, 
съставляващо неразривна част от закона по 
силата на чл. 6, ал. 4, не е оспорено.
Неоснователен е и направеният в искането 
довод за незачитане на парламентарната про-
цедура, установена в ПОДНС. От една страна, 
само по себе си отлагането на повторното 
гласуване на отделна законова разпоредба 
за следващото парламентарно заседание не 
нарушава предписаното от Конституцията. 
От друга страна, макар в случая тезата за 
нарушаване на чл. 71, ал. 2 ПОДНС да е 
оспорима, няма никаква основателна при-
чина Конституционният съд да се отклони 
от досегашното си разбиране, отразено по-
следователно в редица съдебни актове, че 
неспазването на правилата по ПОДНС не