Държавен вестник, бр. 12, 2026 г., стр. 3

БРОЙ  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
министър-председател на Република България, 
за приемане на структура на Министерския 
съвет на Република България и за избиране на 
Министерски съвет на Република България, 
приети на 16.01.2025 г. (ДВ, бр. 5 от 2025 г.).
Основният аргумент, на който се основава 
искането за установяване на противоречие на 
посочените решения на Народното събрание 
с разпоредбите на чл. 1, ал. 2, чл. 67, ал. 1 и 
чл. 84, т. 8 от Конституцията, е твърдението, 
че решенията са взети с участието на народни 
представители, които са нямали право да гла­
суват, тъй като техният избор впоследствие е 
обявен за незаконен с Решение № 1 от 2025 г. 
по к.д. № 33/2024 г. на Конституционния съд. 
В искането липсват доводи за твърдението, 
че „[в]алидността на решението за избор на 
Министерски съвет зависи не от оборимата 
презумпция за законосъобразност, а от нали­
чието на конституционно изискуемото абсо­
лютно мнозинство в момента на гласуването“. 
Съгласно чл. 82, ал. 2 от Конституцията На­
родното събрание приема законите и другите 
актове с мнозинство повече от половината 
от присъстващите народни представители, 
освен когато Конституцията изисква друго 
мнозинство. По отношение на оспорените в 
настоящото производство решения Конститу­
цията не предвижда „наличието на абсолютно 
мнозинство“. 
Съдът обръща внимание, че с Решение № 1 
от 2025 г. по к.д. № 33/2024 г. на Конститу­
ционния съд за незаконен е обявен изборът 
на общо 16 народни представители. Всички 
те са участвали при формирането на кворума 
и във вземането на решения с необходимото 
мнозинство от повече от половината от при­
състващите в заседанието на 16.01.2025 г. на­
родни представители. Осем от тях са гласували 
„за“, а 8 – „против“ решенията за избиране на 
министър-председател на Република България, 
за приемане на структура на Министерския 
съвет на Република България и за избиране на 
Министерски съвет на Република България, 
приети на 16.01.2025 г. (ДВ, бр. 5 от 2025 г.).
Вносителят сочи обратното действие на 
Решение № 1 от 2025 г. по к.д. № 33/2024 г., 
като го обвързва с Тълкувателно решение 
№ 3 от 2020 г. по к.д. № 5/2019 г., съгласно 
което обявените за противоконституционни 
ненормативни актове – закони във формален 
смисъл, решения на Народното събрание и 
укази на президента – са невалидни от прие­
мането или издаването им.
Съдът подчертава, че Тълкувателно реше­
ние № 3 от 2020 г. по к.д. № 5/2019 г. се отнася 
за действието във времето на решенията на 
Конституционния съд за установяване на 
противоконституционност на актовете на На­
родното събрание и на президента по чл. 149, 
ал. 1, т. 2 от Конституцията. Извън обхвата 
на това тълкуване остава правомощието на 
Съда по т. 7 – произнасяне по спорове за за­
конността на избора на народен представител.
В своята практика Конституционният съд е 
имал възможността да се произнесе по въпроса 
за действието на решенията си във времето. 
В Тълкувателно решение № 14 от 2013 г. по 
к.д. № 17/2013 г. Съдът отговаря на въпроса 
дали решенията му може да имат „обратно 
действие“, или техните правни последици са 
само за „в бъдеще“, като постановява следното: 
„Член 14, ал. 3 от Закона за Конституционен 
съд поначало възпроизвежда чл. 151, ал. 2 от 
Конституцията, а ал. 4 посочва дата на вли­
зане в сила на други решения, извън тези, с 
които се установява неконституционност по 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията. Според 
нея решенията по спорове за законност на 
избора на президент, вицепрезидент или 
народен представител, за установяване на 
неизбираемост и несъвместимост на народен 
представител, както и за фактическа невъз­
можност за изпълнение на задълженията и 
несъвместимост на съдия влизат в сила от 
датата на постановяването им, преди тяхното 
обнародване“ (в този смисъл и Решение № 4 
от 1995 г. по к.д. № 2/1995 г.). По отношение 
на действието във времето на решение по 
чл. 72, ал. 1, т. 3 (установяване на неизби­
раемост или несъвместимост) се допълва: 
„При наличието на ясния текст на чл. 151, 
ал. 2 от Конституцията трудно може да се 
обоснове обратно действие на решение на 
Конституционния съд с аргумента, че то се 
налага предвид спецификата на правния спор. 
[…] В тези случаи действието на решението 
на Конституционния съд ще бъде също така 
занапред. Съображението, че то има обратно 
действие, защото установява просто факта на 
първоначална липса на възникнало правоот­
ношение на политическо представителство, не 
може да бъде възприето, защото предпоставя 
тезата за установителния характер на реше­
нието. […] Решението ще действа по общото 
правило занапред, след като няма изричен 
текст, който да провъзгласи обратното му 
действие. Да се поддържа, че предсрочното 
прекратяване на пълномощията на народния 
представител става с обратна сила е юридичес­
ки неприемливо, без да има изричен текст в 
Конституцията, който при това да бъде син­
хронизиран със системата от правила относно 
дейността на Народното събрание. Колкото 
до причината Конституцията да установи 
правилото за действието на решенията на 
Конституционния съд единствено занапред, 
тя следва да се търси в необходимостта да 
бъде гарантирана валидността на приетите от 
Народното събрание актове и запазването на 
настъпилите с тях правни последици.“