Държавен вестник, бр. 67, 2024 г., стр. 165

БРОЙ  67	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  165  
предвидената възможност за отстраняване 
от длъжност на главния прокурор за всяко 
престъпление го поставя в по-неблагоприятно 
положение от всеки друг съдия, прокурор или 
следовател, който може да бъде отстранен 
от длъжност само когато е привлечен като 
обвиняем за умишлено престъпление от общ 
характер. 
Постъпилите по делото становища и правни 
мнения относно искането за установяване на 
противоконституционност на тази група за­
конови разпоредби позволяват обобщаването 
им в две групи.
Президентът, Министерският съвет, минис­
търът на правосъдието, Висшият адвокатски 
съвет, Съюзът на юристите в България, Българ­
ската асоциация за европейско право и Фонда­
ция „Антикорупционен фонд“ се обединяват в 
общата позиция за конституционосъобразност 
на оспорените разпоредби. Становищата се кон­
солидират около твърдението, че с извършените 
законови промени се установява ефективен 
и същевременно съобразен с Конституцията 
ред, който гарантира независимо разследване 
и търсене на отговорност за престъпления, 
извършени от главния прокурор или негов 
заместник, а оспорените разпоредби отговарят 
на изиск­ванията на конституционните прин­
ципи на правова държава, на равенство пред 
закона и на разделение на властите.
Висшият съдебен съвет, Върховният адми­
нистративен съд, Националната следствена 
служба, Българската съдийска асоциация, Асо­
циацията на прокурорите в България и проф. 
д.ю.н. Васил Мръчков споделят тезата на вно­
сителя на искането за противоконституцион­
ност на оспорените разпоредби. Становищата 
подкрепят разбирането, че законодателното 
решение да се поставя административната 
дейност на прокурорската колегия на ВСС в 
условията на „обвързана компетентност“, при 
липса на възможност да извърши преценка за 
качествата и компетентността на определения 
съдия, в отклонение от предвидения ред за 
всички останали магистрати, е противокон­
ституционно.
Конституционният съд намира, че оспоре­
ната законова уредба относно назначаването 
и статуса на съдията, определен да изпълнява 
функцията на прокурор за разследване на 
престъпления, извършени от главния прокурор 
или заместник на главния прокурор, както и 
на съдията от наказателната колегия на ВКС, 
назначен за заместник главен прокурор, който 
осъществява контрол върху неговите действия, 
не противоречи на Основния закон и съот­
ветства на критериите за конституционосъо­
бразност на тези органи, изведени в мотивите 
на Решение № 7 от 2021 г. по к.д. № 4/2021 г. 
С назначаването на тези съдии съответно за 
прокурор във Върховната прокуратура (ВП) и 
за заместник главен прокурор те стават част 
от „конституционно определената единна, пи­
рамидално и йерархично изградена структура 
на системата на прокуратурата“, изградена в 
съответствие с тази на съдилищата, които 
разглеждат наказателни дела (чл. 126, ал. 1 от 
Конституцията). По този начин не е налице 
несъвместимост между функцията на съдия и 
на прокурор именно защото назначаването за 
прокурор изисква освобождаване от длъжност­
та на съдия, и в този смисъл разпоредбата на 
чл. 173а, ал. 3 ЗСВ изрично предвижда, че след 
изтичане на предвидения в ал. 2 срок лицето, 
назначено за прокурор във ВП за разследване 
на престъпления, извършени от главния проку­
рор, се „възстановява на заеманата преди това 
длъжност като съдия“. Аналогично е разре­
шението на чл. 173а, ал. 6 ЗСВ по отношение 
на съдията от наказателната колегия на ВКС, 
назначен за заместник главен прокурор, който 
да осъществява контрол върху действията на 
прокурора за разследване на престъпления, 
извършени от главния прокурор или от негов 
заместник. 
Обвързаността на прокурорската колегия да 
назначи определените по реда на чл. 112, ал. 6 и 
чл. 173а, ал. 4 ЗСВ съдии – за прокурор във ВП, 
съответно за заместник на главния прокурор, 
също не разкрива противоречие с Основния 
закон. Поначало по този въпрос са неотносими 
изложените от вносителя съоб­ражения за нару­
шение на чл. 117, ал. 2 от Конституцията, тъй 
като посочената конституционна разпоредба 
се отнася до функционалната независимост 
на отделните прокурори, по силата на която в 
своята дейност те се подчиняват само на закона 
(Решение № 3 от 2015 г. по к.д. № 13/2014 г.; 
Решение № 11 от 2020 г. по к.д. № 15/2019 г.), и 
от нея не могат да се изведат каквито и да са 
съображения, отнасящи се до независимостта 
на ВСС като „висш административен орган, 
който осъществява ръководство на структурите 
на съдебната власт“ (Решение № 8 от 1994 г. 
по к.д. № 9/1994 г.; Решение № 9/2014 г. по 
к.д. № 3/2014 г.; Решение № 3 от 2015 г. по к.д. 
№ 13/2014 г.). Следва да се има предвид, че 
независимостта на ВСС за вземане на решения 
е гаранция за независимост на самата съдебна 
власт от законодателната и изпълнителната 
власт посредством „уредената в Конституцията 
самостоятелност на съдебната власт по отноше­
ние на провеждането на кадровата, бюджетната 
и финансовата политика. Реализирането на 
свързаните с тях правомощия се извършва от 
ВСС, за чието създаване учредителната власт 
се е ръководила от идеята, че най-добрата 
защита за съдийската независимост, било тя 
външна или вътрешна, може да бъде осигурена 
именно от този орган“ (Решение № 3 от 2015 г. 
по к.д. № 13/2014 г.). Именно защото на кон­
ституционно ниво независимостта на ВСС се 
проектира в отношенията със законодателната 
и изпълнителната власт, тази независимост 
не се накърнява при вземане на решения, 
обусловени от актове и действия на органи