Държавен вестник, бр. 98, 2019 г., стр. 51

БРОЙ  98	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  51  
неговото фактическо упражняване не само 
не е защитено, още по-малко гарантирано, а 
точно обратното – то е суспендирано.
2. Член 17, ал. 5 от Конституцията изисква 
принудителното отчуждаване на собственост 
да става „въз основа на закон“. Хипотезите, 
в които отчуждаването може да се случи, 
следователно трябва да са посочени: а) от за-
конодателната, а не от друга от трите власти, 
и б) да са със степен на определеност, която 
не допуска различно тяхно определяне или 
разширяването им от друга, по-конкретно – от 
изпълнителната власт.
Оспорената разпоредба не постига това. По 
легалната дефиниция на § 5, т. 62 от Закона 
за устройство на територията, към който тя 
препраща, обект с национално значение е 
„обект, определен като такъв със закон или с 
акт на Министерския съвет“. Чрез препраща-
нето и към второто предложение на § 5, т. 62 
законодателят всъщност прехвърля на Минис-
терския съвет част от своята конституционна 
компетентност да посочи, и то всичките, 
хипотези, в които може да се извършва при-
нудително отчуждаване. Такова прехвърляне 
е недопустимо не просто заради забраната на 
чл. 2, ал. 2 от Закона за нормативните актове, 
а изначално, защото нарушава установеното 
в чл. 17, ал. 5 от Конституцията разделение 
на властите при принудителното отчуждаване 
на собственост.
3. Оспорената разпоредба не съответства 
на чл. 17, т. 2 от Всеобщата декларация за 
правата на човека и на чл. 1, § 1, изр. 2 от 
Протокол № 1 към Европейската конвенция 
за правата и основните свободи на човека.
Съгласно Декларацията „никой не трябва 
да бъде произволно лишаван от своята соб-
ственост“. „Произволно“ е в смисъла си на 
„без правила, без закон“. Според Конвенци-
ята „никой не може да бъде лишен от своята 
собственост, освен ... съгласно условията, 
предвидени в закона и в общите принципи на 
международното право“. И по двете разпоредби 
лишаването, и то както юридическото, така 
и (на по-силно основание) фактическото, е 
допустимо само въз основа на правна норма.
Приложението на правната норма се пред-
хожда от проверка на нейната действителност 
(„висша критика на закона“), която задължи-
телно включва преценка за съотношението є 
с другите норми съобразно юридическата им 
сила (нормативна йерархия).
Щом предварителното изпълнение на воле-
изявлението за принудително отчуждаване е 
конституционно недопустимо, то няма как да 
удовлетвори изискването на двата междуна-
родни договора за законност (правомерност) 
на лишаването от собственост.
Конституционни съдии: 
Георги Ангелов 
Атанас Семов
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдията Константин Пенчев 
по конституционно дело № 8 от 2019 г.
Намирам искането на президента на 
Република България за установяване на 
противоконституционност на чл. 39б, ал. 1, 
т. 1 в частта „или обект с национално зна-
чение по смисъла на Закона за устройство 
на територията“ от Закона за държавната 
собственост (обн., ДВ, бр. 44 от 4.06.2019 г.; 
посл. изм., бр. 94 от 29.11.2019 г.) за основа-
телно, макар и по съображения, различни 
от изложените в него.
Съгласно чл. 17, ал. 5 от Конституцията 
принудително отчуждаване на собственост 
на граждани и юридически лица като из-
ключение от правилото за неприкосновеност 
на частната собственост е допустимо при 
наличието на следните кумулативно дадени 
изисквания: отчуждаването да се извършва 
въз основа на закон, и то само за държавни 
или общински нужди; тези нужди да не могат 
да бъдат задоволени по никакъв друг начин; 
предварително да е изплатено равностойно 
на отчуждавания имот обезщетение. Когато 
размерът на дължимото обезщетение е предмет 
на съдебен спор, превеждането по сметка на 
собственика, респ. на областния управител, на 
определеното в акта за отчуждаване обезще-
тение не може да се приеме за изпълнение на 
изискването на чл. 17, ал. 5 от Основния закон. 
Равностойно обезщетение е само това, което 
съдът определи, и едва след превеждането му 
по сметка на собственика може да се приеме, 
че са изпълнени изискванията на чл. 17, ал. 5 
от Конституцията. Следователно всяка разпо-
редба, уреждаща предварително изпълнение 
на акта за отчуждаване на имот, би била в 
противоречие с конституционното изискване 
за предварително изплащане на равностойно 
обезщетение. Общественият интерес, налагащ 
спешното задоволяване на държавните или 
общинските нужди от отчуждавания имот, 
следва да бъде задоволен чрез други законода-
телни решения (напр. ускоряване на съдебните 
процедури по делата за оспорване на размера 
на дължимите обезщетения), но не и чрез 
допускане на предварително изпълнение на 
актовете за отчуждаване.
Подобни са били и мотивите, с които 
Конституционният съд с Решение № 6 от 
15.07.2013 г. по к.д. № 5/2013 г. е обявил за 
противоконституционни тогава действащи 
разпоредби от Закона за държавната собстве-
ност и Закона за общинската собственост, 
регламентиращи предварителното изпълнение 
на акта за отчуждаване.
Предмет на искането на президента на 
Република България е не цялата разпоредба 
на чл. 39б, уреждаща предварителното изпъл-
нение на акта за отчуждаване, а само основа-