Държавен вестник, бр. 29, 2000 г., стр. 35

Б Р О Й 29
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  3 5
нето на обезпечение от данъчния субект. Опре-
деленото от закона обезпечение е в размер на
главницата и лихвите. Изчерпателно се посоч-
ва видът на имуществото, което може да служи
за обезпечение. Това са “пари, банкова гаран-
ция или... държавни ценни книги”—имущест-
во, което има характер на оборотни средства,
необходими за ежедневната стопанска дейност
на всеки стопански субект. Така определеното
условие важи както за административното, така
и за съдебното обжалване.
От своя страна разпоредбата на чл. 121, ал. 3
ДПК изключва правото на обжалване по съде-
бен ред на данъчен ревизионен акт в частта, в
която жалбата е била “частично уважена” с
решение на директора на регионалната данъч-
на администрация.
Според подателите на искането от така съз-
дадената уредба “могат да произлязат непопра-
вими и дълготрайни щети” и тя “драстично на-
рушава правото на защита на данъчния субект”.
Искането се подкрепя за всички посочени
разпоредби от БСК, а от БТПП—само за чл. 121,
ал. 3 ДПК.
А) Конституционният съд потвърждава прин-
ципната си позиция, че правото на обжалване
“на всички административни актове” (чл. 120,
ал. 2 от Конституцията) е основно конституци-
онно право, неразривна част от правото на за-
щита—чл. 56 от Конституцията. Ефективното
му упражняване е елемент от нормалното функ-
циониране на съвременната правова държава—
чл. 4 от Конституцията. Същевременно следва
да се отбележи, че в Конституцията не се съ-
държат ограничения на правото на законодате-
ля да въведе предварително принудително из-
пълнение на обжалваните актове. Конститу-
ционната защита срещу вреди от незаконни
актове (актове, които са отменени като незако-
носъобразни след принудителното им изпълне-
ние) се гарантира от чл. 7 от Конституцията.
С още по-голямо основание казаното важи
за уредбата на спирането на принудителното
изпълнение. Доколкото Конституцията не ог-
раничава законодателя да предвиди принуди-
телно изпълнение на обжалваните актове, тя
не съдържа и ограничения на възможността
спирането на изпълнението на тези актове да
бъде поставено под условие за представяне на
обезпечение в определен от законодателя раз-
мер. Поради изложените съображения искане-
то следва да бъде отхвърлено за чл. 110, ал. 2 ,
чл. 118, ал. 2 и чл. 127, ал. 1, 2 и 3 ДПК.
Б) По отношение на чл. 121, ал. 3 ДПК съ-
дът отбелязва, че неяснотата в уредбата се дъл-
жи на “лоша редакция” (такова е и становище-
то на министъра на правосъдието). Конститу-
ционният съд приема, че този порок може да
бъде преодолян по тълкувателен път, като ос-
порената разпоредба се тълкува в съответствие
с основните принципи на правовата държава, в
конкретния случай—с правото на защита. Пра-
вото на защита по чл. 56 от Конституцията в
случая важи само за тези актове, които наруша-
ват или застрашават права или законни интере-
си на данъчния субект. Ето защо липсва правен
интерес от обжалване на отменената с решени-
ето на регионалния данъчен директор част от
данъчния акт. Правният интерес на данъчния
субект от съдебно обжалване продължава да
съществува по отношение на тази част от акта,
която не е отменена с решението на регионал-
ния данъчен директор. Това важи и в случаите,
когато е обжалвана отделна част от акта и
жалбата е уважена само частично. Правото на
обжалване продължава да съществува по отно-
шение на неотменената част от обжалваната
част на данъчния акт. Разпоредбата на чл. 121,
ал. 3 ДПК следва да бъде тълкувана в този сми-
съл и искането в тази му част—отхвърлено.
По чл. 136 ДПК
Оспорената разпоредба предвижда, че при
условията и по реда на ДПК “се обжалват
актовете за установяване и на други публич-
ни вземания, освен ако със закон е предвиде-
но друго”.
Подателите на искането твърдят, че “Разпо-
редбата е противоконституционна, защото ни-
къде в закона не се съдържа легално определе-
ние на термина “публично вземане”.” Други съ-
ображения за противоконституционност не се
изтъкват.
Искането не се поддържа от представените
становища.
Съдът приема, че направеното в искането
твърдение не отговаря на нормативната уред-
ба. Разгърнато определение на понятието “пуб-
лични вземания” се съдържа в чл. 13, ал. 2 ДПК.
Смисловото значение на чл. 136 ДПК след-
ва да се търси в общия контекст на уредбата
относно обжалването, което личи от система-
тичното му място. В предходните разпоредби
на същия раздел, озаглавен “Приложимост”,
се разпорежда, че по реда за обжалване на да-
нъчните ревизионни актове “се обжалват и
другите данъчни актове...” (чл. 133, ал. 1 ДПК)
и “митническите актове в частта им, с която се
определят данъчни задължения” (чл. 135, ал. 1
ДПК). Доколкото посочените две категории
актове не изчерпват актовете, с които се уста-
новяват публични вземания, както са посоче-
ни в чл. 13, ал. 2 ДПК, то целта на оспорената
разпоредба е създаването на общ режим на
обжалване за всички актове, “освен ако със
закон е предвидено друго”.
Това разширяване на приложното поле на
уредбата за обжалване на данъчните ревизион-
ни актове и върху други актове за установяване
на публични вземания е обичайна законодател-
на техника за създаването на отделна уредба за
различните актове и не противоречи на Конс-
титуцията.
По изложените съображения искането в тази
част следва да се отхвърли.