Държавен вестник, бр. 80, 2010 г., стр. 24

СТР.  24	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  80
чл. 94, ал. 5 НПК, назначението се извършва по 
реда на ЗПП, според който адвокат-защитникът 
се определя от съответния адвокатски съвет, а 
не от органа по издаване на формалния акт за 
назначаване (чл. 25, ал. 4 ЗПП). Нещо повече, 
ако това е възможно, адвокатският съвет следва 
да определи за защитник адвокат, посочен от 
лицето, на което се предоставя правната помощ 
(чл. 25, ал. 5 ЗПП).
Правният статус на резервния защитник е 
сходен с този на всеки друг защитник – упъл­
номощен или служебно назначен. Валидни са 
общите норми за защитника, като правилата 
относно лицата, които могат да участват като 
защитници (чл. 91 НПК), отвеждането на за­
щитника (чл. 92 НПК), отказа на защитника от 
приетата защита (чл. 95 НПК), отказа на обви­
няемия от защитник и замяната на защитника 
(чл. 96 НПК). Резервният защитник е обвързан 
и от всички задължения по чл. 98  НПК. Един­
ствената разлика е установена с нормата на 
чл. 94, ал. 6 НПК. Тя се състои в това, че до 
възникването на предпоставки за пълноценно 
встъпване резервният защитник разполага с 
ограничени права – само да се запознава с 
делото, да прави необходимите извлечения и да 
присъства при провеждането на процесуалните 
действия с обвиняемия. На този етап новосъзда­
деният институт с нищо не накърнява правото 
на обвиняемия да избере дали да се защитава 
сам или с помощта на упълномощен от него 
защитник. Назначаването на резервен защит­
ник не пречи на осъществяването на личната 
защита от обвиняем, който при наличието на 
съответните законови предпоставки (т.е. извън 
случаите на абсолютно задължителна защита) 
се е отказал от правото да ползва адвокат. В 
другия случай, когато обвиненото лице разпола­
га с избран и упълномощен от него защитник, 
само последният може да извършва действията, 
насочени към ефективното опазване на правата 
и интересите на своя подзащитен, като пред­
ставянето на доказателства, предявяването на 
искания, бележки и възражения, обжалването 
на актовете на съда и органите на досъдебното 
производство.
Необходимо е да се анализират двете хипо­
тези, при които правата на резервния защитник 
(назначен съгласно чл. 94, ал. 4 НПК или 
конституиран при условията на чл. 94, ал. 5 
НПК) се разширяват до обема на правата, 
валидни за всички защитници. Когато това 
става по искане или със съгласието на обви­
няемия, няма съмнение, че не се отнема или 
ограничава правото на избор на формата на 
защита – самостоятелно или с помощта на друго 
лице. В практиката си ЕСПЧ приема, че след 
като е информиран за последиците от своето 
поведение, носителят на процесуалното право 
може съзнателно и доброволно да се откаже 
от него или да промени начина, по който го 
упражнява (Решение от 25.01.1992 г. на ЕСПЧ 
по делото Пфайфер срещу Австрия; Решение от 
1.03.2006 г. на ЕСПЧ по делото Сейдович срещу 
Италия; Решение от 28.02.2008 г. на ЕСПЧ по 
делото Демебуков срещу България). Волята на 
обвиняемия да се откаже от защитник, кога­
то защитата не е абсолютно задължителна в 
условията на чл. 94, ал. 1, т. 1 – 3 и 6 НПК, 
трябва да бъде уважавана, така както трябва да 
бъде уважена и промяната в първоначалната 
му позиция, която обуславя задължителното 
участие на защитник. В този случай, ако няма 
предварително подготвен резервен защитник, 
производството би се забавило от процедура­
та по назначаването на служебен защитник и 
времето, необходимо на същия за проучване 
на делото и подготовка на защитата. Няма раз­
умна причина да не бъде зачетено желанието 
на обвиняемия да пренасочи предпочитанието 
си от упълномощения от него защитник към 
запознатия с делото резервен защитник, който 
също разполага с нужната правна квалифика­
ция. По този начин пак се упражнява правото 
на избор и този избор трябва да бъде зачетен, 
както когато е изразен само по отношение на 
отделно процесуално действие, така и когато 
е с по-траен характер.
Според Конституционния съд по-специално 
внимание заслужава втората хипотеза, при ко­
ято без съгласието на обвиняемия правата на 
резервния защитник се разширяват до общите 
права на защитника по чл. 99, ал. 1 НПК. 
Предпоставките са, от една страна, упълномо­
щеният защитник, макар и редовно призован, 
да не се яви за провеждане на процесуалното 
действие по неуважителни причини и, от дру­
га – защитата да е задължителна при условията 
на чл. 94, ал. 1, във връзка с ал. 2 НПК.
Несъмнено всяко лице, обвинено в извърш­
ването на престъпление, има правото да избере 
дали да осъществява своята защита сам или с 
помощта на избран от него защитник, а ако не 
разполага със средства да заплати адвокатско 
възнаграждение и участието на защитник, се 
изисква от интересите на правосъдието да получи 
безплатно услугите на служебен адвокат. Този 
стандарт е установен изрично от обвързващите 
страната ни международни договори (чл. 6, 
т. 3, буква „с“ КЗПЧОС и чл. 14, т. 3, буква „d“ 
МПГПП) и имплицитно се съдържа в консти­
туционната уредба на правото на защита в на­
казателното производство (чл. 30, ал. 4; чл. 121, 
ал. 1 и 2 и чл. 122, ал. 1 във връзка с чл. 56). 
Посочените права обаче не са абсолютни (вж. 
Решение от 25.09.1992 г. на ЕСПЧ по делото 
Кроасан срещу Германия). Съгласно чл. 31, 
ал. 4 от Конституцията те могат при спазване 
на принципа за пропорционалност да бъдат в 
една или друга степен ограничавани, ако това е 
необходимо за осъществяване на правосъдието. 
Правото на разглеждане на наказателното дело 
в разумен срок по смисъла на чл. 6, т. 1, изр. 1 
КЗПЧОС и чл. 14, т. 1, изр. 1 МПГПП не е само 
привилегия на обвиняемия, но в редица случаи 
съставлява и право на други заинтересовани