Държавен вестник, бр. 12, 2021 г., стр. 48

СТР.  48	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  12
на съдиите. Независимостта на прокурорите 
се изразява в автономност при вземането 
на решения – те трябва да могат да вземат 
решенията си, без върху тях да се упражнява 
необосновано въздействие. Автономността на 
прокурорите е гарантирана по определен ред 
дори в държави, в които прокурорската служба 
е част от изпълнителната власт или є е под-
чинена. Тази гаранция важи за обикновените 
прокурори, но в още по-голяма степен важи 
за главния прокурор и неговите заместници.
Според чл. 11 от Препоръка REC (2000)19 на 
Комитета на министрите до държавите членки 
относно ролята на прокурорската служба в 
системата на наказателното правосъдие „дър-
жавите следва да предприемат необходимите 
мерки, за да гарантират, че прокурорите са 
в състояние да изпълняват своите професио-
нални задължения и отговорности, без върху 
тях да се упражнява необосновано въздейст-
вие и без да бъдат изложени на неоправдан 
риск от гражданска, наказателна или друга 
отговорност“.
Приетият от Народното събрание на 
29.01.2021 г. ЗД на НПК съществено застра-
шава автономността на главния прокурор и 
на неговите заместници, а доколкото проку-
рорската служба е йерархична – поставя под 
заплаха и автономността на всички останали 
прокурори, върху които главният прокурор 
и неговите заместници имат власт. Законът 
постановява, че статутът на прокурора по 
разследването срещу главния прокурор или 
негов заместник е практически приравнен с 
този на самия главен прокурор: и двамата 
се избират от един и същ орган при сходни 
критерии, разликата е единствено в това, че 
главният прокурор се назначава от президента. 
Според ЗД на НПК прокурорът по разслед-
ването срещу главния прокурор или негов 
заместник е част от прокурорската служба 
(вж. § 9, т. 2, буква „а“ от ЗД на НПК), но 
неговите действия, подобно на тези на главния 
прокурор, също не подлежат на йерархичен 
контрол (вж. § 1 от ЗД на НПК). Когато опре-
делени прокурорски решения се вземат извън 
системата за йерархичен контрол, те много 
по-лесно могат да се използват за прикриване 
на престъпление, а разследването да служи за 
упражняване на незаконно въздействие върху 
самия главен прокурор, неговите заместници, 
а чрез тях – и върху обикновените прокурори. 
Не е случайно, че подобно институционал-
но решение не се открива никъде другаде в 
държавите – членки на Европейския съюз.
2. Нарушаване на задължението за про-
веждане на ефективно разследване. Независи-
мостта на разследването не е самоцел. Според 
понятието на Европейския съд по правата 
на човека то трябва да бъде ефективно или 
според еквивалентния израз в Наказателно-
процесуалния кодекс – обективно, всестранно 
и пълно, т.е. трябва да може да доведе до 
установяване и наказване на извършителя 
на престъплението. Независимостта на ор-
гана, провеждащ разследването, е само един 
от критериите, които осигуряват неговата 
ефективност.
Европейският съд по правата на човека е 
установил липсата на ефективно разследване 
по редица дела срещу България. Комитетът на 
министрите на Съвета на Европа упражнява 
засилено наблюдение над България заради 
неизпълнението на решенията по делата от 
групата „С. З. / Колеви срещу България“. По 
тези дела е установен системен проблем с 
ефективността на разследванията на престъп- 
ления, свързани с насилие, извършени както 
от частноправни субекти, така и от служители 
на държавни органи. Липсата на достатъчно 
гаранции за независимо наказателно разслед-
ване срещу главния прокурор е само една от 
тези хипотези. Предлаганите законодателни 
промени се опитват да решат само един от 
проблемите, повдигнати в решенията на 
Европейския съд по правата на човека от 
цитираната група дела срещу България, и не 
се основават върху цялостен експертен анализ 
на причините, които са довели до осъждането 
в тези случаи.
Освен това приетият ЗД на НПК подкопа-
ва вече установени в действащото българско 
законодателство гаранции за обективност, 
всестранност и пълнота на разследването. 
Според НПК подсъдността (родовата, както 
и местната) се определя със закон. Според 
чл. 36 от НПК делото е подсъдно на съда, в 
чийто район е извършено престъплението, и 
досъдебното производство се извършва в този 
район (чл. 195, ал. 1 от НПК). При определени 
предпоставки досъдебното производство може 
да се проведе и в района, където е разкрито 
престъплението или където живее извърши-
телят. Решението в тази връзка се взема от 
прокурора при компетентния съд (чл. 195, ал. 3 
от НПК). В противоречие с този принцип § 2 
от ЗД на НПК постановява разследването за 
всички престъпления, извършени от главния 
прокурор или негов заместник, да се води от 
един-единствен прокурор без оглед на вида на 
престъплението (т.е. без зачитане на родовата 
подсъдност), както и без зачитане на мястото 
на извършването му (т.е. без зачитане на мест-
ната подсъдност). Това законодателно решение 
вместо да подпомогне ще попречи на ефектив-
ността на разследването. От една страна, то 
ще доведе до спорове за компетентност, тъй 
като най-често в първоначалните моменти на 
разследването не е известно кой е извърши-
телят на престъплението и при разпределяне 
на производството ще бъдат следвани общите 
правила за определяне на компетентността. 
Освен това не е възможно един прокурор