Държавен вестник, бр. 98, 2009 г., стр. 7

БРОЙ  98	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
въпроси и контрол на европейските фондове, 
не противоречи на чл. 67, ал. 1 във връзка с 
чл. 1, ал. 2 от Конституцията.
Като суверен на държавната власт народът 
чрез изразената на изборите воля делегира 
тази власт на своите представители в Народ­
ното събрание. Вярно е, че последните не са 
обвързани със задължителен мандат, а предста­
вляват както своите, така и всички останали 
избиратели. Представителството обаче не е 
неограничено, а се вмества в определени от 
Конституцията рамки. Другата проява на народ­
ния суверенитет, освен управление чрез избрани 
от народа представители, е определянето на 
конституционно равнище на организацията на 
публичната власт, в случая тази на НС, която 
включва и статуирането на народното предста­
вителство. То се осъществява чрез упражняване 
на законодателна инициатива, подготовка и 
приемане на различните видове парламентарни 
актове, както и в изпълнението на останалите 
конституционно установени правомощия на 
отделния народен представител и на Народното 
събрание като цяло (вж. чл. 84 и следващите 
от Конституцията). Конституцията не предос­
тавя на народния представител и правото да 
бъде избиран в ръководството на парламента 
или на неговите помощни органи, да бъде 
включван в състава на всички специализирани 
комисии или международните делегации. Тази 
категория въпроси стои извън конституционно 
установения му статут и затова може да полу­
чи отговор в ПОДНС. След като по принцип, 
както правилно се твърди в самото искане, 
народните представители имат еднакъв статут, 
избирането им за членове на ръководството на 
парламента, временните и постоянните коми­
сии и международните делегации никога не е 
задължително за Народното събрание. Пози­
цията в парламентарните структури в никакъв 
случай не дава преимущество на един депутат 
за сметка на друг, що се отнася до изпълнени­
ето на конституционните им правомощия (в 
същия смисъл вж. Решение № 12 от 21.11.2002 г. 
по к.д. № 16 от 2002 г. на Конституционния 
съд). Затова самоограничението, въплътено в 
оспорената разпоредба на чл. 3 ПОДНС, не 
накърнява както „народния суверенитет“ по 
чл. 1, ал. 2 от Конституцията, така и „свободния 
мандат“ на народния представител по чл. 67, 
ал. 1 от Конституцията. То отразява едно поз­
волено от Конституцията решение, взето по 
целесъ­образност – в защита на обществения 
интерес. Разпоредбата на чл. 3 ПОДНС не 
въвежда никакви ограничения за изпълнението 
на предоставените от Конституцията иманентни 
функции на народния представител. Например 
народните представители, които са били сътруд­
ници на Държавна сигурност и разузнавателните 
служби на БНА, могат като всички останали 
да упражняват правото си на законодателна 
инициатива, да обсъждат законопроекти, да 
гласуват решения и приемат закони, да упраж­
няват парламентарен контрол, да присъстват 
на заседанията на комисиите и пр.
Оспорената норма не противоречи на чл. 76, 
ал. 3 от Конституцията. Тя не създава преграда 
за Народното събрание да избере своите пред­
седател и заместник-председатели. В рамките 
на властта на парламента обаче е предварител­
но да постави определени изисквания спрямо 
лицата, които ще го представляват.
Разпоредбата на чл. 3 ПОДНС не проти­
воречи и на чл. 6, ал. 2 от Конституцията, 
установяващ равенството на гражданите пред 
закона, и в тази връзка забраната за дискри­
минация. В своето тълкувателно решение 
№ 14 от 10.11.1992 г. по к.д. № 14 от 1992 г. 
Конституционният съд е приел, че признаците, 
въз основа на които не се допуска ограничение 
на правата на гражданите, са изчерпателно 
изброени в разпоредбата на чл. 6, ал. 2 от 
Конституцията – раса, народност, етническа 
принадлежност, пол, произход, религия, об­
разование, убеждения, политическа принад­
лежност, лично и обществено положение или 
имуществено състояние. Нито един от тях не 
може да се свърже с принадлежността към 
бившата Държавна сигурност или бившето 
разузнавателно управление на БНА.
С оспорения текст на ПОДНС не се прилага 
дискриминация по критерия убеждения и по­
литическа принадлежност. Това е така, защото 
народните представители, които се засягат от 
рестрикцията на чл. 3, са били избрани за такива 
в качеството им на кандидати за тази изборна 
длъжност, посочени от легитимни политически 
субекти – партии и коалиции, представени в 
НС, които са носители на определена идеология, 
като система от възгледи за политическото, 
социалното и икономическото развитие на 
държавата. От друга страна, ако равенството 
пред закона се интерпретира по начин, който да 
доведе до неговата логическа крайност, то би се 
самоотрекло, тъй като би породило противоре­
чащи на същността му резултати. Този принцип 
трябва да отчита различията между хората, 
техните заслуги или обратното – негативните 
последици от техните действия, като еднаквите 
случаи се третират еднакво, а различните – по 
различен начин. В разглеждания конституционен 
казус по логиката на вносителите на искането 
за обявяване противоконституционността на 
чл. 3 ПОДНС съществува възможност да се 
реализира хипотеза, при която народен пред­
ставител, бивш сътрудник на тайните служби 
на тоталитарния режим, въпреки негативната 
морална и правна оценка на предишната му 
дейност, не само да се третира еднакво с друг 
народен представител, репресиран в миналото 
от същите тези служби, при кандидатиране за 
ръководна длъжност в НС или в неговите ко­
мисии, а и да бъде предпочетен в избора при 
заемането на тази длъжност.