Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 33

БРОЙ  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  33  
2.1.4. Затова смятам, че чл. 5, ал. 2 от 
КРБ закрепва обща, принципна годност на 
всички конституционни норми да бъдат из­
точник на право7, а как ще бъдат приложени 
(какво право ще се извлече от тях), зависи 
от съдържанието на всяка конкретна норма 
(респ. от разликата между самоизпълняеми 
и несамоизпълняеми норми). Съдията е този, 
който (последен) прави преценка как да бъде 
приложена всяка конституционна норма8. Дори 
една разпоредба да се сметне за несамоизпъл­
няема, в случай на спор (в широк смисъл, и 
по безспорните производства) по прилагането 
є именно съдията е този, който трябва да я 
превърне в самоизпълняема9. Защото нормата 
е с непосредствено действие – и като такава 
е годен източник на правна уредба, вкл. и 
на субективни права, били те и имплицитни 
(нуждаещи се от извеждане). Затова впрочем 
и всяко прилагане естествено включва на 
първо място тълкуване10…
7 В този смисъл изрично в Златимир Орсов, 
Защо на практика Конституцията няма непо­
средственно действие и не е основен закон, https://
news.lex.bg/%d0%b7%d0%b0%d1%89%d0%be-
%d0%bd%d0%b0-%d0%bf%d1%80%d0%b0%d0%
ba%d1%82%d0%b8%d0%ba%d0%b0-%d0%ba%d
0%be%d0%bd%d1%81%d1%82%d0%b8%d1%82%
d1%83%d1%86%d0%b8%d1%8f%d1%82%d0%b0-
%d0%bd%d1%8f%d0%bc%d0%b0-%d0%bd/: „всич­
ки държавни органи, юридически лица и граж­
дани са длъжни да разбират и да прилагат тази 
конституционна разпоредба точно в този и само 
в този неин смисъл“.
8 „Целта е да се предизвика максимално въз­
можна допълнителна активност на съдиите, 
които прилагат конституционните норми, за да 
се превърне тя в „живо, приложимо право“. За 
да бъде осъществено непосредственото действие 
на разпоредбите на Конституцията, чл. 5, ал. 2 
предоставя на съдиите компетентността (тоест 
правото и задължението) да предприемат необ­
ходимите допълнителни действия, за да транс­
формират несамоизпълнимите правни норми 
в самоизпълними. Съобразно казаното можем 
да преформулираме текста на разпоредбата по 
следния начин: „Принципът за непосредствено 
действие на разпоредбите на Конституцията 
задължава съдиите да прилагат самоизпълними­
те норми и им предоставя компетентността да 
трансформират несамоизпълнимите правни норми 
в самоизпълними.“ – Росен Ташев, Относно прин­
ципа за непосредствено действие на разпоредбите 
на Българската конституция от 1991 г., http://
www.sadebnopravo.bg/biblioteka/2015/10/16/-1991.
9 Зл. Орсов (цит. съч.) обаче посочва: „ВКС не 
прилага пряко чл. 7 от Конституцията, а търси 
закон, който да опосреди „основния принцип“, 
прогласен с тази конституционна разпоредба“, и 
цитира редица актове, напр. опр. № 80/27.10.2008 г. 
по гр. д. № 2607/2008 г. на V г. о. на ВКС: „Из­
ведено бе по тълкувателен път разбирането, че 
разпоредбата на чл. 7 от Конституцията не е пряк 
път за защита, а основен принцип, осъществява­
нето на който се основава на закона.“…
10 Обратно у Р. Ташев, цит. съч.
2.1.5. Респективно непосредствено прило­
жими спрямо гражданите са и тези норми, 
които изобщо не визират гражданите и/или 
не съдържат – изрично или подразбиращо 
се – субективно право на гражданите. Ако 
обаче закрепват задължение (на когото и да 
било) или конституционен принцип, те им­
плицитно обосновават право на гражданите 
да искат определено поведение (от когото 
нормата визира). 
2.1.6. Позволявам си да смятам, че без по­
добно разбиране за приложимост на нормите 
на КРБ е напълно невъзможно и възпри­
емането на каквото и да било разбиране за 
приложимост на нормите на Правото на ЕС. 
Неговото прилагане се вписва във, основава 
на и надгражда прилагането на вътрешните 
правни норми, на първо място конституцион­
ните (именно заради тяхното върховенство над 
всички други). И така осмисля същността на 
понятието за правопорядък (правен ред) – не­
обходимо и естественоприсъщо на правовата 
държава (правовия съюз).
2.2. Действие като първи по важност 
ефективен източник на правна уредба на 
обществени отношения. 
2.2.1. Ако едно обществено отношение може 
да бъде уредено единствено по силата на кон­
ституционна норма – т.е. тя е обективно годна 
да предостави конкретни права и задължения 
(от самото є съдържание може да се изведе 
ясно определено и безусловно правило за по­
ведение, „самоизпълнима“), то прилагането на 
други правни норми не е необходимо (пример 
за такава конституционна норма е още чл. 2, 
ал. 1 – забрана за създаване и съществуване 
на автономни териториални образувания11; 
като такава обаче според мен трябва да се 
разглежда и нормата на чл. 5, ал. 1 in fine, 
забраняваща прилагането на каквато и да 
било противоречаща на КРБ вътрешна правна 
норма – именно поради това е централна за 
моето виждане и нататък). 
2.2.2. Ако за едно обществено отношение 
в Конституцията се съдържа само конститу­
ционна рамка, доразвита в закони и/или под­
законови актове, то конституционната уредба 
се прилага именно чрез съответстващите є 
други правни източници.
2.3. Поради изложеното смятам, че не­
посредственото действие е гаранция за осъ­
ществяването на върховенството на Кон­
ституцията: позволява позоваване на всяка 
конституционна норма с цел неприлагане
11 Кр. Влахов посочва като пример чл. 7 от КРБ, 
закрепващ отговорността на държавата за вреди, 
като според него (и цитираната от него постоян­
на практика на ВКС) режимът на отговорност е 
по-широк от този по конкретизиращите норми 
на ЗОДОВ и се реализира пряко на основание 
чл. 7 от КРБ.