Държавен вестник, бр. 93, 2014 г., стр. 5

БРОЙ  93	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
ху която основа да бъде развита правната 
полемика, а при това положение е очевидно 
невъзможно формулирането на конкретни 
позиции на съгласие, респ. несъгласие, по 
отделните въпроси, съвкупно предпоста­
вили възприетата от мнозинството съдии 
теза. След като с Определението си по 
допустимостта на искането от 22.05.2014 г. 
Конституционният съд е счел, че искането 
е допустимо и следва да бъде разгледано по 
същество, настоящият акт за неговото от­
клоняване като недопустимо задължително 
следва да съдържа мотиви за застъпването 
на напълно противоположната позиция на 
същия съд към настоящия момент. Според 
нас в случая се прави недопустимо и немо­
тивирано смесване на понятията за отпада­
не на публичния интерес и за отпадане на 
правните последици от бъдещото изпълнение 
на оспореното решение, а следователно без 
отговор от мнозинството остава и въпросът 
дали и доколко отпадането на правните 
последици води (винаги или в отделни слу­
чаи) и до отпадане на публичния интерес, 
третиран като процесуална предпоставка за 
разглеждане на искането и произнасяне по 
съществото на конституционния спор.
Считаме, че само по себе си разпускането 
на 42-рото Народно събрание и следващото от 
това обстоятелство фактическо прекратяване 
на действието на всички негови комисии 
не може да бъде прието като единствено 
и достатъчно основание за отклоняване на 
искането. Аргумент в обсъжданата насока не 
може да представлява и нормата на чл. 151, 
ал. 2, изр. 3 от Конституцията, защото в 
случая от съществено значение е оценката 
продължава ли да е налице публичен интерес 
от произнасянето на Конституционния съд 
по съществото на спора, включително и след 
разпускането на 42-рото Народно събрание. 
Следва да се припомни, че с Решение № 1 
от 2013 г. по к.д. № 5 от 2012 г. Конститу­
ционният съд е приел, „че под задължител­
ност на решенията му не е достатъчно да 
се разбира само неприлагане на обявените 
за противоконституционни закони и дру­
ги актове на парламента. Принципът на 
правовата държава изисква съобразяване 
с решенията на Конституционния съд като 
част от действащото право и точното им 
изпълнение“. Друг е въпросът, че поначало 
Конституцията не поставя времеви ограниче­
ния по отношение дейността на създадените 
от Народното събрание комисии, които могат 
да се занимават както с въпроси, свързани с 
дейността и на всяко действащо правителство 
или парламент, така и с тази на предходните. 
Ето защо в контекста на казаното дотук и с 
оглед съществуващата предходна практика 
на Конституционния съд по допустимостта 
и основателността на исканията за устано­
вяване на противоконституционност на ре­
шения на Народното събрание за създаване 
на парламентарни комисии, застъпена и в 
цитираното решение, не приемаме тезата за 
отпадане на публичния интерес, основана 
единствено на обстоятелството, че форми­
раната по силата на оспореното решение 
комисия фактически е прекратила дейността 
си в резултат на предсрочното разпускане 
на 42-рото Народно събрание. 
Идентична е позицията ни, изразена по к.д. 
№ 7 от 2012 г., която и към настоящия мо­
мент не намираме основание да ревизираме. 
В представеното от нас особено мнение по 
Определение № 3 от 28 март 2013 г. по същото 
дело подробно сме изложили съображения­
та и аргументите си, които е безпредметно 
да възпроизвеждаме в цялост. Достатъчно 
е в схематичен вид да акцентираме върху 
три момента, които считаме за особено 
съществени: 1) Абстрактният характер на 
конституционния контрол дефинитивно из­
ключва възможността публичният интерес 
от проверка на подлежащ на конституционен 
контрол акт на Народното събрание, който 
не е отменен, да бъде обвързван с времевата 
конюнктура дали и доколко би могъл или 
ще бъде изпълнен, т.е. публичният интерес 
или съществува, или липсва, а хипотеза на 
неговото отпадане в хода на конституцион­
ния процес би възникнала само в случая, 
когато парламентът сам е отменил собст­
веното си оспорено пред Конституционния 
съд решение. 2) Публичният интерес от 
произнасяне по същество се обосновава 
и от задължителността на решението на 
Конституционния съд по съществото на 
спора относно конституционната рамка на 
парламентарните комисии с присъщите им 
материалноправни и процесуални характе­
ристики не само за Народното събрание, 
приело проверявания акт в срока на своето 
действие, но и за всяка следваща легисла­
тура. 3) Задължението на Конституционния 
съд чрез формиране и усъвършенстване на 
своята практика да способства за развитието 
и утвърждаването на правовата държава не 
би могло да бъде осъществено по пътя на 
отклоняването на изходящи от легитимни 
субекти на инициатива и приети от Съда за 
допустими искания и то със съображения, 
основани на ирелевантни и изцяло конюнк­
турни обстоятелства. Убедено считаме, че 
приетото определение в този му вид не би 
могло да се приеме като принос в тази насока.
Конституционни съдии: 
Благовест Пунев
Цанка Цанкова
Румен Ненков
 Кети Маркова
Анастас Анастасов
7684