Държавен вестник, бр. 65, 2020 г., стр. 35

БРОЙ  65	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  35  
лечебни заведения, институции в системата на 
предучилищното и училищното образование 
и други институции и доставчици на социални 
услуги. Липсата на изчерпателност на норма­
та по отношение на вида данни, както и на 
субектите, от които може да се изискват те, 
означава, че доставчиците ще имат достъп до 
голям обем от информация за потребителя, 
включително, но не само – до данни за него­
вото образование, професия, материалното и 
здравословното му състояние, интимния му 
живот, навиците и начина на живот и т.н. По­
добен неограничен достъп до данни, отнасящи 
се до лицето, несъмнено е от естеството да 
доведе до сериозно навлизане в личното му 
пространство и намеса в личния му живот. 
При оценката на оспорената норма обаче 
трябва да се вземе предвид цялостният кон­
текст на конкретната обработка на данни и 
спецификата на нейното правно основание. 
Социалните услуги са общественополезна 
дейност, която е неразривно свързана с реа­
лизацията на основното право на гражданите 
на социално подпомагане. Те имат за предмет 
адресиране на широк кръг проблеми на инди­
вида, които влошават или осезателно застра­
шават неговото качество на живот. Целта им 
е да осигурят помощ и подкрепа на уязвими 
лица със специфични нужди, сред които са 
хора със здравословни проблеми, зависимо­
сти, жертви на насилие или трафик, деца, 
лишени от родителска грижа или жертви на 
домашно насилие, лица с увреждания, лица, 
маргинализирани от обществото, и много 
други. Посрещането на нуждите на толкова 
разнообразни категории лица и осигуряването 
на ефективна подкрепа за разрешаване на тех­
ните проблеми изисква всеобхватна преценка 
на потребностите им, която не би могла да 
се осъществи без достъп до информация за 
тях. Многообразието от житейски ситуации в 
случая прави невъзможна законовата конкре­
тизация на данните, които ще бъдат необхо­
дими на доставчиците за изготвяне на оценка 
на потребностите на лицето и предоставяне 
на подходящата за неговите нужди подкрепа. 
Тъкмо затова обаче ефикасната защита на 
правата на гражданите изисква изрично да 
се предвиди необходимостта от съгласие на 
потребителите и/или техните представители, 
освен може би в изрично конкретизирани от 
закона случаи според характера на казуса 
(например домашно насилие) и естеството 
на данните. Конформно тълкуване на ос­
порената разпоредба не би могло да се пре­
поръча именно поради многообразието на 
случаите, а прекалено общата є формула не 
съответства на разпоредбата на чл. 32, ал. 1 
от Конституцията.
Що се отнася до чл. 116 ЗСУ вносителите 
също навеждат твърдения за нарушаване на 
правото на личен и семеен живот по чл. 32, 
ал. 1 от Конституцията и неприкосновеността 
на жилището по чл. 33 от Конституцията. 
Като цяло предвидените в тази разпоредба 
„контролни правомощия“ на Агенцията за 
качеството на социалните услуги са изцяло 
в сферата на събирането на информация по 
приложението на закона и не създават някакви 
неконституционни контролни органи. Съм­
нение обаче пораждат чл. 116, ал. 1, т. 3 и 7, 
които оправомощават компетентните органи 
да посещават лицата, които ползват социални 
услуги в домашна среда, и да получават от 
тях информация, без да посочват като изис­
куемо условие съгласието на ползвателите. 
Конституционният съд счита, че оспорената 
разпоредба създава възможност за тълкува­
ния в смисъл на принудително влизане или 
оставане в жилището на лицата, респективно 
за принудително изискване на данни, както 
се твърди в становищата на някои от привле­
чените по делото лица. Според утвърдената 
практика на Конституционния съд тълкува­
нето на законовите разпоредби следва да се 
извършва, доколкото е възможно, конформно 
с Конституцията, за да се ограничи намеса­
та в избраната от законодателя политика. 
В настоящия случай обаче коментираната 
разпоредба е очевидно неясна и би могла да 
разшири един от контролните механизми на 
дейността на доставчиците на социални ус­
луги до степен на недопустимо навлизане в 
личното пространство на ползвателя. С оглед 
на това Конституционният съд намира, че 
тези две разпоредби не са в съответствие с 
чл. 32, ал. 1 от Конституцията.
По отношение на чл. 137 ЗСУ Конститу­
ционният съд не намира основание за про­
тиворечие с Конституцията. Тази разпоредба 
урежда единствено правото на доставчиците 
на социални услуги да търсят съдействие, 
консултация и подкрепа от посочените в 
нея субекти. По този начин тя утвърждава 
сътрудничеството между всички ангажира­
ни в социалната област, като съдейства за 
повишаването на качеството на социалните 
услуги в полза на потребителите. Този под­
ход е възприет в рамките на правомощието 
на законодателя да даде конкретна уредба 
по целесъобразност на правото на социално 
подпомагане и по никакъв начин не нарушава 
конституционни норми и принципи.
По отношение на съответствието на чл. 169 
ЗСУ с Конституцията не са наведени кон­
кретни съображения от вносителя, но явно 
според него понятията „задължително пред­
писание по този закон“, а още повече „и по 
нормативни актове, приети в изпълнение на