Държавен вестник, бр. 80, 2010 г., стр. 29

БРОЙ  80	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  29  
при телефонно подслушване релевантни към 
предмета на доказване се оказват единствено 
изявленията на неизвестни за страните лица, 
като същите се разпитват и като свидетели 
с тайна самоличност). В този случай в духа 
на практиката на ЕСПЧ по чл. 6, т. 1, изр. 1 
КЗПЧОС съдът не би следвало да постанови 
осъдителна присъда без други доказателства, 
подкрепящи обвинението. Посоченото изключе­
ние обаче не обуславя въвеждането на абсолютна 
законова забрана за осъждане на основата на 
комбинацията от свидетели с тайна самоличност 
и специални разузнавателни средства. 
На основата на гореизложеното Конституци­
онният съд достига до заключението, че наред 
с липсата на конституционно изискване, което 
да изключва възможността за поддържане на 
обвинение и осъждане на основата на съвкуп­
ност от данни от показанията на свидетели с 
тайна самоличност и специални разузнавател­
ни средства, такъв стандарт не е установен и 
с влезлите в сила за страната международни 
договори – КЗПЧОС и МПГПП. Затова и 
искането за установяване на несъответствие 
следва да бъде отхвърлено като неоснователно.
3. По искането за установяване на противо­
конституционност и несъответствие с КЗПЧОС 
на отмяната на глава двадесет и шеста с чл. 368 
и 369 НПК.
3а. За института „Разглеждане на делото 
в съда по искане на обвиняемия“ – причини за 
въвеждане, съдържание.
Институтът „Разглеждане на делото в съда 
по искане на обвиняемия“ е въведен през 2003 г. 
(ДВ, бр. 50 от 2003 г.) чрез включването на 
нов чл. 239а в действащия преди 29.04.2006 г. 
Наказателно-процесуален кодекс. С някои ко­
рекции и усъвършенствания е пренесен в новия 
НПК като отделна глава в неговата част пета 
(„Особени правила“). По съществото си пред­
ставлява диференцирана процедура, при която 
на лицето, носител на качеството „обвиняем“ 
за повече от две години по обвинение за теж­
ко престъпление, а в останалите случаи – за 
повече от една година, се предоставя правото 
да поиска произнасяне на съда за преминаване 
на производството от подготвителната фаза на 
процеса в главната, съдебната процесуална фаза. 
Уредбата обезпечава в рамките на 2 – 3 месеца 
обвинението в процесуално издържан вид да 
бъде внесено за разглеждане в първоинстанци­
онния съд, а в противен случай – наказателното 
производство да бъде прекратено.
Горепосоченият процесуалноправен институт 
е създаден в условията на поредица осъдителни 
решения на ЕСПЧ, които констатират неоправ­
дано забавяне на наказателния процес, най-вече 
в досъдебната му фаза. Затова очевидната му 
цел е да стимулира органите на досъдебното 
производство към своевременно изпълнение 
на задълженията им, ограничавайки по този 
начин и опасността от накърняване на пра­
вото по чл. 6, т. 1, изр. 1 КЗПЧОС на всяко 
обвинено лице да получи правосъдие в разумен 
срок. С постановяването от Конституционния 
съд на Решение № 7 от 16.12.2004 г. по к. д. 
№ 6 от 2004 г. новите правила преминават през 
проверка за конституционосъобразност. Нещо 
повече, преценявани в светлината на „ефективно 
средство“ по смисъла на чл. 13 КЗПЧОС, полу­
чават и положителната оценка на европейските 
институции (Решение от 12.04.2007 г. на ЕСПЧ 
по делото Ганчев срещу България). 
3б. За изискванията на Конституцията и 
международните договори по отношение на 
своевременното предаване на лицето, обвинено 
в извършване на престъпление, на съда.
Вносителите на искането оспорват консти­
туционосъобразността на отмяната на глава 
двадесет и шеста от НПК, като се позовават 
на чл. 31, ал. 1 и 4 от Конституцията. Съгласно 
чл. 31, ал. 1 от Конституцията „всеки обвинен 
в престъпление следва да бъде предаден на 
съдебната власт в законно определения срок“, 
а чл. 31, ал. 4 от Конституцията не допуска 
„ограничения на правата на обвиняемия, над­
хвърлящи необходимото за осъществяване на 
правосъдието“.
Тезата за несъответствие с международен 
договор, по който България е страна, е основана 
на чл. 5, т. 3 КЗПЧОС, според който „всяко 
лице, арестувано или лишено от свобода,……
има право на справедливо и публично гледа­
не на неговото дело в разумен срок или на 
освобождаване преди гледането на неговото 
дело в съда……“
Когато е сезиран с искане по чл. 149, ал. 1, т. 2 
от Конституцията, съгласно чл. 22, ал. 1, изр. 2 
ЗКС Конституционният съд не е ограничен в 
рамките на посоченото от вносителя основание. 
Следователно е длъжен да се произнесе по ос­
порената законова разпоредба, като я съпостави 
и с всички други конституционни принципи и 
норми, които имат отношение към очертания 
предмет на правно регулиране. Положението 
не се различава и когато искането е по чл. 149, 
ал. 1, т. 4 от Конституцията – за установяване 
на несъответствие на закон с международен 
договор, по който България е страна, какъвто 
е настоящият случай. Изхождайки от тази по­
зиция, Конституционният съд намира, че освен 
посочената в искането разпоредба на чл. 5, т. 3 
КЗПЧОС следва да бъдат съобразени и разпо­
редбите на чл. 6, т. 1, изр. 1 и чл. 13 КЗПЧОС, 
доколкото от тях произтича задължение за 
държавите – страни по Конвенцията, да въведат 
ефективни вътрешноправни средства за защита 
на основното право на всяко обвинено лице да 
получи справедлив процес „в разумен срок“. 
3в. За съответствието на отмяната с Кон­
ституцията и КЗПЧОС.
За разлика от чл. 6, т. 1, изр. 1 КЗПЧОС 
Конституцията не прогласява изрично като 
основно гражданско право и правото на об­
винения в престъпление на своевременно раз­
глеждане и приключване на заведеното срещу