Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 20

СТР.  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  15
да е част от гласувания проект. Народното 
събрание приема законите и другите актове с 
мнозинство повече от половината от присъст-
ващите народни представители (чл. 81, ал. 2 
от Конституцията). Един от начините то да 
изразява своята воля е като приема решения 
с положително или с отрицателно съдържание 
(не приема, не подкрепя, не одобрява и т. н.). 
Народното събрание, за да отхвърли напра-
вено предложение, в случая за произвеждане 
на национален референдум, трябва да го на-
прави изрично с гласуване на съдържанието 
на проекта на решение, т. е., за да стане той 
валидно решение, за него трябва да гласуват 
положително („за“) повече от половината от 
присъстващите народни представители. 
В мотивите на решението по настоящото 
конституционно дело се твърди, че „оспореното 
решение на Народното събрание е идентично 
по своя смисъл – „не приема“, с решението, 
документирано в стенографския протокол 
от заседанието на Народното събрание на 
7.07.2023 г., на което е прието“. Важно е да 
се подчертае, че установяване, разкриване на 
смисъл от определено действие не е равноз-
начно на идентичност на обнародвания акт 
с гласувания. Стенографският протокол от 
пленарното заседание на Народното събрание, 
проведено на 7.07.2023 г., показва, че председа-
телстващият заседанието подлага на гласуване 
предложението на организаторите на референ-
дума. То е за одобряване на предложението 
за произвеждане на национален референдум. 
При гласували 213 народни представители 68 
са „за“, 99 – „против“, и 46 – „въздържал“ се 
(при първото гласуване), а при гласували 212 
народни представители 68 са „за“, 98 – „про-
тив“, и 46 – „въздържал се“ (при прегласу-
ването). Резултатът от гласуването показва 
единствено, че мнозинството от народните 
представители от 49-ото Народно събрание 
не е искало да допусне произвеждане на ре-
ферендум със зададения въпрос и тази воля е 
изразена от председателстващия заседанието 
на Народното събрание. Трябва обаче да се 
прави разлика между самата политическа воля 
и предписаните от Конституцията действия, 
чрез които тя се превръща в юридически 
акт. Очевидно при получения резултат от 
гласуването липсва мнозинство, приело акт 
с обявеното и публикувано съдържание.
Обнародваното в „Държавен вестник“, 
бр. 60 от 14.07.2023 г., решение не е идентич-
но с гласувания от народните представители 
проект в заседанието от 7.07.2023 г. Едно са 
гласували народните представители – „за“ 
или „против“ произвеждане на референду-
ма, друго е подписаното от председателя на 
Народното събрание и обнародвано в „Дър-
жавен вестник“ съдържание на решението. 
Последното гласи: „Народното събрание…Не 
приема Предложението за произвеждане на 
национален референдум с въпрос „Съгласни 
ли сте българският лев да бъде единствена 
официална валута в България до 2043 година?“. 
Началото на формулировката на цитирания 
текст е дадена след проведеното от Народното 
събрание гласуване по проекта на вносителите 
на предложението за референдум в подписа-
ното от неговия председател и изпратено за 
обнародване в „Държавен вестник“ решение, 
като са добавени правни основания, каквито 
липсват в текста, гласуван от Народното събра-
ние. Освен това нито едно от позоваванията в 
допълнително включения текст на решението 
нямат характер на правно основание за него-
вото приемане: чл. 86, ал. 1 от Конституцията 
установява видовете актове, които Народното 
събрание приема; другата разпоредба – чл. 13, 
ал. 8 от Закона за прякото участие – опреде-
ля начина и срока за приемане на решения 
на Народното събрание по предложение за 
произвеждане на национален референдум; 
третата разпоредба – чл. 10, ал. 1, т. 5 от съ-
щия закон – сочи субекта, който има право 
да сезира Народното събрание с предложение 
за произвеждане на национален референдум.
Изложените факти и доводи налагат извод, 
че Народното събрание не е приело валидно 
решение, защото императивната разпоредба 
на чл. 81, ал. 2 от Конституцията изисква 
мнозинство от участвалите в гласуването 
народни представители, за да има решение. 
Поради това оспореното пред съда решение на 
Народното събрание от 7.07.2023 г. е нищожно 
и не поражда правни последици. 
По изложените съображения съдът не е 
трябвало да се ограничи с констатацията за 
правна непрецизност от страна на общона-
ционалното представително учреждение при 
осъществяване на неговите правомощия, а да 
установи порока в решението на Народното 
събрание, който е повече от нарушение на 
хода на процедурата и поради това няма как 
да бъде отстранен. Следователно съдът не 
разполага с валиден юридически акт, върху 
чието съдържание да упражни контрол за 
съответствие с Конституцията. Той вместо 
да прекрати производството и да укаже не-
обходимостта от произнасяне на Народното 
събрание с решение, прието в съответствие с 
Конституцията, е продължил производството 
и се е произнесъл по същество. Това налага 
да изразя мнение и по съществото на реше-
нието, което отхвърля искането, оспорващо 
решението на Народното събрание, с което то 
не приема предложението за произвеждане на 
национален референдум с поставения въпрос. 
Произнасянето по процесния спор предпо-
лага преди всичко отговор на въпроса длъжно 
ли е Народното събрание да приеме решение 
за произвеждане на национален референдум, 
ако са изпълнени изискванията на чл. 10, ал. 2 
от Закона за прякото участие. Този отговор