Държавен вестник, бр. 89, 2000 г., стр. 4

С Т Р .  4
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  89
мулирана като правна възможност: преценка-
та дали да се даде отказ законодателят е пре-
доставил на министъра на вътрешните работи
или на упълномощени от него длъжностни лица.
Наличието на основанията по чл. 11 не водят
задължително до такъв отказ. Това не са дейст-
вия, които непосредствено са свързани със си-
гурността на страната. Затова и заповедите,
издадени на тези основания, не са от категори-
ята административни актове, които разпоред-
бата на чл. 47 изключва от съдебно обжалване.
Бих посочил някои от основанията, изброени в
чл. 11, при наличието на които може да се отка-
же издаването на виза на чужденец: при пре-
дишно пребиваване в страната е извършил на-
рушение на обществения ред; има данни, че
целта на влизането е да пребивава в страната
като имигрант, без да има специално разреше-
ние за това; има данни, че целта на влизането
му е да се използва страната като транзитен
пункт за миграция към трета държава и др.
Така тълкувателният закон въвежда забра-
на за обжалване на заповеди, издадени на осно-
вание чл. 41, т. 3 във връзка с чл. 40, ал. 1, т. 2
(включваща всички основания по чл. 10 и 11).
Но чл. 47 от Закона за чужденците в Република
България изключва обжалване само на онези
заповеди от този раздел, с които се прилагат
принудителни административни мерки, непос-
редствено свързани със сигурността на страна-
та. А голямата чат от горните заповеди не са
такива. Ето защо в тази част Законът за тълку-
ване на чл. 47 от Закона за чужденците в Репуб-
лика България противоречи на чл. 120, ал. 2 от
Конституцията—защото заповедите по раздел I
от глава пета, с които се налагат принудителни
административни мерки, които не са свързани
непосредствено със сигурността на страната,
подлежат на обжалване.
Член 5, ал. 2 от Конституцията прогласява
принципа на непосредственото действие на раз-
поредбите на Конституцията. В Решение № 10
на Конституционния съд от 1994 г. се казва:
“Непосредственото действие на Конституция-
та означава, че не е небходимо да има опосред-
стващ елемент или звено от правно-техническа
гледна точка, за да се прояви то. Непосредстве-
ното действие прави от Конституцията живо,
приложимо право.” (мотиви)... “По силата на
непосредственото действие на разпоредбите на
Конституцията (чл. 5, ал. 2) всеки гражданин и
всяко юридическо лице може да се позовава на
основния закон в защита на своите права и за-
конни интереси.” (диспозитив).
Ето защо, щом заповедите, издадени на осно-
вание чл. 41, т. 3 във връзка с чл. 40, ал. 1, т. 2,
подлежат на обжалване по силата както на не-
посредственото действие на чл. 120, ал. 2 от
Конституцията, така и на основание чл. 46 от
Закона за чужденците в Република България, за
тях са приложими разпоредбите на Закона за
административното производство. Затова си
позволявам да изразя и несъгласие относно въз-
можността, предвидена в тълкувателния закон,
тези заповеди да не съдържат фактическо осно-
вание и да подлежат на незабавно изпълнение.
Щом по отношение на тези заповеди не се из-
ключва възможността за обжалването им, то за
тях следва да се прилагат и нормите, установени
в Закона за административното производство.
Член 47, ал. 2 от Закона за чужденците до-
пуска посочване само на правното основание
за заповедите по раздел I от глава пета на за-
кона, с които се налагат принудителни адми-
нистративни мерки, непосредствено свърза-
ни със сигурността на държавата. Заповедите
обаче, издадени на основание чл. 41, т. 3 във
връзка с чл. 40, ал. 1, т. 2, следва да съдържат
всички реквизити на административния акт,
които са посочени в чл. 15, ал. 2 от Закона за
административното производство, включи-
телно и фактическото основание за издаване
на административния акт. Ако администра-
тивният акт не е издаден в предписаната от
закона форма, порокът (в зависимост от те-
жестта му) може да доведе до унищожаемост
или дори нищожност на акта.
Разпоредбата на чл. 15, ал. 3 от Закона за
административното производство допуска в
административния акт да се посочи само прав-
ното основание в случаи, изчерпателно регла-
ментирани в нея. Очевидно е, че повечето от
основанията, изброени в чл. 10 и 11 от Закона
за чужденците в Република България, не попа-
дат в тези хипотези, включително не са и въп-
роси, свързани с опазване на държавна или
служебна тайна.
Що се отнася до установеното в тълкувател-
ния закон задължение за незабавно изпълне-
ние и на тези заповеди, следва да се отбележи,
че щом те могат да обжалват (заповедите на
министъра на вътрешните работи по съдебен
ред, а заповедите на упълномощените от него
длъжностни лица—и по административен, и по
съдебен ред—чл. 19 и чл. 20, ал. 1 от Закона за
административното производство), за тези за-
поведи следва да се прилагат разпоредбите на
чл. 16, 23 и чл. 37, ал. 3 от същия закон, т.е.
незабавно изпълнение е допустимо само ако:
—при обжалване по административен ред:
административният орган е допуснал предва-
рително изпълнение в административния акт;
ако обаче не е допуснал такова, своевременно
подадената жалба или протест спира изпълне-
нието на административния акт;
—при обжалване по съдебен ред: админист-
ративният орган е допуснал предварително из-
пълнение на акта; дори обаче и да е допуснал
такова, съдът по искане на заинтересуваната
страна може да спре изпълнението му; ако оба-
че не е допуснато предварително изпълнение
от административния орган, жалбата и протес-
тът спират изпълнението на административния
акт, освен ако съдът разпореди друго.