Държавен вестник, бр. 61, 2014 г., стр. 75

БРОЙ  61	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  75  
ването според тях води до неравностойно 
третиране на субектите, осъществяващи дей­
ност с черни и цветни метали, а санкциите 
са неоправдано завишени.
Основанията за оспорването на чл. 22, ал. 1 
ЗУО относно думата „условията“ и на чл. 22, 
ал. 2 ЗУО относно думите „условията за ре­
гистрацията на площадките, както и условията 
за предаване на отпадъци на площадките по 
чл. 19, ал. 3, т. 11“ са, че дейностите с отпа­
дъци следва да се регулират не с наредби на 
общинските съвети, а с подзаконов акт на 
Министерския съвет като централен изпъл­
нителен орган с обща компетентност, така 
че регулацията в цялата страна да е еднаква. 
За оспорения чл. 69, ал. 2 ЗУО относно 
думите „към заявлението по чл. 68“ се сочи, 
че изисква представянето на банкова гаранция 
от 25 000 лв. във всяка регионална инспекция 
по околна среда и води, в чиято териториална 
компетентност е площадката на разрешава­
ната дейност с ОЧЦМ, като така се въвежда 
демотивиращо висок имуществен праг. 
Тези разпоредби според искането също 
противоречат на чл. 4, ал. 1 и чл. 19 от Кон­
ституцията.
ІІ. Несъответствието на чл. 82, ал. 2 ЗУО 
с чл. 56 от ДФЕС относно думите „съдебна 
регистрация в Република България“ и „от 
Българската народна банка“ вносителите на 
искането обосновават с това, че в противо­
речие с нормата на международния договор 
с думите са изключени от възможността да 
издават банкова гаранция банките на държа­
ва – членка на Съюза, предоставяща пряко 
или чрез клон услуги на територията на Ре­
публика България.
ІІІ. Становища по искането са представи­
ли министърът на околната среда и водите, 
Висшият адвокатски съвет, Националното 
сдружение на общините в Република България, 
Съюзът на юристите в България, Фондация 
„Български адвокати за правата на човека“, 
Българската стопанска камара, Асоциацията 
на рециклиращата индустрия, Българската 
асоциация на металургичната индустрия и 
Българската асоциация по рециклиране.
1. Становища по съществото на тълкува­
телното искане са постъпили от Висшия адво­
катски съвет, Съюза на юристите в България 
и Фондация „Български адвокати за правата 
на човека“. 
Общото в трите становища е, че възмож­
ността със закон да се изключват някои ка­
тегории административни актове от съдебен 
контрол трябва да се тълкува ограничително. 
Тя не обхваща актовете, които засягат основни 
права на физическите или юридическите лица, 
признати с Конституцията или по силата на 
международен акт, ратифициран, обнарод­
ван и влязъл в сила за Република България, 
независимо от допуснатите в посочените 
нормативни актове възможности за ограни­
чаване на някои от тези права в интерес на 
националната или обществената сигурност, 
икономическото благосъстояние на страната, 
за предотвратяване на безредици или престъ­
пления, за защита на здравето и морала или 
на правата и свободите на другите. 
2. Становище за цялостна неоснователност 
на оспорването на разпоредбите от ЗУО като 
противоконституционни или противоречащи 
на Договора за функциониране на Европейския 
съюз, по който България е страна, са изрази­
ли министърът на околната среда и водите и 
Съюзът на юристите в България. Останалите 
представени становища са за основателност 
на оспорванията на всички или на част от 
оспорените разпоредби. 
ІV. След като прецени доказателствата по 
делото, доводите в искането и в становищата 
на страните, Конституционният съд приема 
следното:
По оспорването на конституционосъобраз-
ността на разпоредби от ЗУО
І. По противоречието между нормите на 
чл. 77, ал. 2, чл. 80, ал. 4, чл. 93, ал. 2, чл. 108, 
изр. 2 и чл. 129, ал. 5, изр. 2 ЗУО, допускащи 
предварително изпълнение на актове по ЗУО, 
и Конституцията.
1. Конституцията не съдържа определение 
на понятието „предварително изпълнение“, 
включително на административен акт. Съдър­
жанието на това понятие обаче може да се 
изведе от нейни разпоредби и от разпоредби 
на текущото законодателство.
Съгласно чл. 31, ал. 3 от Конституцията об­
виняемият се смята за невинен до установяване 
на противното с влязла в сила присъда. Член 
72, ал. 1, т. 2, чл. 129, ал. 3, т. 3, чл. 130, ал. 8, 
т. 2 и чл. 148, ал. 1, т. 3 говорят за влязла в сила 
присъда или съдебен акт като прекратяващи 
съответния мандат основания. Според чл. 90, 
ал. 1 АПК административните актове не се 
изпълняват, преди да са изтекли сроковете за 
тяхното оспорване, а при подадена жалба или 
протест – до решаването на спора от съответ­
ния орган. Съгласно чл. 268, т. 1 от Кодекса 
изпълнителни основания са влезлите в сила 
или подлежащи на предварително изпълнение 
индивидуални или общи административни 
актове. Член 153, ал. 1 и чл. 157, ал. 1 от 
Данъчно-осигурителния процесуален кодекс 
постановяват, че обжалването на ревизионния 
акт по административен или по съдебен ред 
не спира неговото изпълнение. Член 404, т. 1 
от Гражданския процесуален кодекс определя 
като подлежащи на принудително изпълнение 
влезлите в сила решения и определения на 
съдилищата, осъдителните решения на въз­
зивните съдилища, заповедите за изпълнение, 
съдебно-спогодителните протоколи, решени­
ята и заповедите за изпълнение, които подле­
жат или по които е допуснато предварително