Държавен вестник, бр. 93, 2025 г., стр. 7

БРОЙ  93	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
КОНСТИТУЦИОНЕН СЪД
ОПРЕДЕЛЕНИЕ № 7
от 23 октомври 2025 г.
по конституционно дело № 11 от 2025 г.
Конституционният съд в състав: предсе­
дател: Павлина Панова, членове: Надежда 
Джелепова, Атанас Семов, Красимир Влахов, 
Янаки Стоилов, Соня Янкулова, Борислав Бе­
лазелков, Десислава Атанасова, Галина Тоне­
ва, Сашо Пенов, Невин Фети, при участието 
на секретар-протоколиста Даниела Иванова 
разгледа в закрито заседание на 23.10.2025 г. 
конституционно дело № 11/2025 г., докладва­
но от съдия Борислав Белазелков.
Производството е по чл. 149, ал. 1, т. 2 от 
Конституцията на Република България във 
фазата на произнасяне по допустимост на 
искането по реда на чл. 19, ал. 1 от Закона 
за Конституционен съд (ЗКС).
Делото е образувано на 20.08.2025 г. по 
искане на 3-ти състав на Административния 
съд – Благоевград, във връзка с разглежда­
ното от него адм. дело № 603/2025 г. за ус­
тановяване на противоконституционност на 
чл. 396, ал. 1, изречение първо от Закона за 
съдебната власт (обн., ДВ, бр. 64 от 2007 г.; 
посл. доп., бр. 87 от 2025 г.; ЗСВ).
Съставът на Административния съд – Бла­
гоевград, посочва, че чл. 396, ал. 1, изрече­
ние първо ЗСВ предоставя на възлагащия 
експертизата орган необосновано широка 
дискреция при определяне на конкретното 
вещо лице, без задължение за мотивиране 
на този избор и без възможност за съдебен 
контрол. Според вносителя „[л]ипсата на 
ефективни гаранции за избягване на дис­
криминационни практики при назначаване 
на вещи лица, като установени, публични и 
еднакво приложими критерии, в съчетание 
с липсата на изискване за мотивиране на 
избора и на възможност за контрол на този 
избор, създава условия за непрозрачност, 
субективно предпочитание към определени 
вещи лица и до ограничаване (изключване) 
на други вещи лица от назначаване, и създава 
съответно неравнопоставеност“. Сезиращи­
ят съд поддържа, че формално атакуваната 
разпоредба е неутрална, но „прилагането є 
възпроизвежда неравенство, като поставя 
определена група лица в неблагоприятно 
положение спрямо други – институционална 
дискриминация“.
В искането се навеждат и съображения 
за „потенциален конфликт“ на чл. 396, ал. 1, 
изречение първо ЗСВ с конституционните 
изисквания за независимост, обективност и 
предвидимост на правосъдието. Съдебният 
състав счита, че „[л]ипсата на критерии за 
ограничаване на дискрецията на съда по 
чл. 396, ал. 1, изречение първо ЗСВ пред­
ставлява заплаха за обективното и безприс­
трастно осъществяване на функциите му, а 
тя от своя страна създава предпоставки за 
неравнопоставеност на страните, в ущърб на 
доверието в съда и в противоречие с чл. 121, 
ал. 1 КРБ“.
Конституционният съд, за да се произне­
се по допустимостта на искането, съобрази 
следното:
Искането е направено от субект на инициа­
тива по чл. 150, ал. 2 от Конституцията – съд 
(съдебен състав във връзка с разглеждано 
конкретно дело), и е съобразено с изисква­
нията на чл. 17, ал. 1 и 2 ЗКС и чл. 18, ал. 1, 
2, 3 и 5 от Правилника за организацията на 
дейността на Конституционния съд (ПОДКС).
Предмет на искането е установяване на 
противоконституционност на разпоредба от 
действащ закон – чл. 396, ал. 1, изречение 
първо ЗСВ, което е правомощие на Кон­
ституционния съд по чл. 149, ал. 1, т. 2 от 
Конституцията. 
Конституционният съд не се е произнасял 
с решение или с определение за недопусти­
мост по искане със същия предмет, поради 
което не е налице отрицателната процесуална 
предпоставка по смисъла на чл. 21, ал. 6 ЗКС.
Задължително условие за допустимостта на 
искане, основано на чл. 150, ал. 2 от Консти­
туцията, е оспорената законова разпоредба да 
е „действаща и обективно годна за прилагане 
като източник на право по конкретното дело, 
по което съдът, сезиращ конституционната 
юрисдикция, трябва да се произнесе“ (Опре­
деление № 6 от 2024 г. по к.д. № 19/2024 г.). 
Това включва оспорената разпоредба да има 
пряко отношение към предмета на разглеж­
дания от сезиращия съд правен спор. Съдът 
трайно приема, че неговото произнасяне „има 
смисъл само ако може да бъде взето предвид 
от сезиралата го юрисдикция и въпросът за 
конституционосъобразността на приложимия 
по висящото дело закон не би имало мотив 
да се поставя и решава, ако отговорът на 
същия няма ефект за разрешаването на 
правния спор, по повод на който е сезиран 
Конституционният съд“ (Определение № 6 
от 2024 г. по к.д. № 19/2024 г.).
Делото пред сезиращия съд е по жалба 
срещу решение на Комисията за защита от 
дискриминация, подадена от лице, вписано в 
списъка на вещите лица. В жалбата се твърди 
наличие на дискриминация, изразяваща се 
в неназначаването му за вещо лице по раз­
глеждани от съдилищата дела в период от 
шест години, с което счита, че са нарушени 
принципът на равенство по признака „об­
ществено положение“ и правото му на труд.