Държавен вестник, бр. 5, 2011 г., стр. 3

БРОЙ  5	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
от Хартата за основните права на Европейския 
съюз, с чл. 6, § 1 КЗПЧОС и с чл. 1 „Защита 
на собствеността“ от Допълнителния протокол 
към същата конвенция, тъй като омбудсманът 
на Република България, за разлика от възмож­
ните сезиращи субекти по чл. 150, ал. 1, изр. 
първо КРБ, е компетентен съгласно чл. 150, 
ал. 3 КРБ да сезира Конституционния съд само 
за установяване противоконституционност на 
закони, не и за съответствието на закони с 
международни договори, по които Република 
България е страна. Съдът е конституирал като 
заинтересовани страни по делото Народното 
събрание, Министерския съвет, министъра на 
правосъдието, министъра на икономиката, 
енергетиката и туризма, министъра на финан­
сите, министъра на регионалното развитие 
и благоустройството, Върховния касационен 
съд (ВКС), Арбитражния съд при Българска­
та търговско-промишлена палата (БТПП), 
Арбитражния съд при Българската стопанска 
камара (БСтК), Асоциацията на държавните 
съдебни изпълнители в България, Камарата на 
частните изпълнители, Нотариалната камара, 
Съюза на юристите в България, Висшия ад­
вокатски съвет, Националното сдружение на 
общините, Български адвокати за правата на 
човека и Асоциацията за европейска интегра­
ция и права на човека. От тях становища по 
делото не са представили Народното събрание, 
министърът на икономиката, енергетиката и 
туризма, Нотариалната камара и Асоциацията 
за европейска интеграция и права на човека. 
Искането се подкрепя изцяло от Камарата на 
частните изпълнители, Асоциацията на държав­
ните съдебни изпълнители в България, Висшия 
адвокатски съвет, Съюза на юристите в България 
и Български адвокати за правата на човека. 
Арбитражният съд при БСтК подкрепя искането, 
но приема, че оплакването за нарушение на 
чл. 57 КРБ е неоснователно. Министерският 
съвет, министърът на правосъдието, министърът 
на финансите, министърът на регионалното 
развитие и благоустройството излагат стано­
вища, че искането е неоснователно и следва 
да бъде отхвърлено изцяло. Становището на 
ВКС е, че оспорените разпоредби са частично 
противоконституционни в частта относно пре­
ференциалните условия при принудителното 
изпълнение срещу общините. Арбитражният 
съд при БТПП не дава становище по същество.
ІІ
Конституционният съд, след като обсъди 
доводите и съображенията, изложени в искане­
то и в становищата на страните, установените 
факти и обстоятелства, за да се произнесе, взе 
предвид следното: 
1. Конституцията е пестелива относно 
икономическата и финансовата основа на дър­
жавата. Не є посвещава самостоятелна глава, 
а вмества уредбата в глава първа „Основни 
начала“ (чл. 17, 18, 19 и 20) – на принципна 
основа се поставя широка рамка и се възлага 
на законодателя да я запълни. Съдът устано­
вява, че оспорваната сега законова уредба 
не представлява съвсем нова конструкция в 
българското право. Още при действието на 
Търновската конституция законодателството 
съдържа сродни особени правила. Законът за 
гражданското съдопроизводство (ЗГС, 1892 г. 
с изм., в сила до 1952 г.) изрично не допуска 
принудително изпълнение на съдебни реше­
ния срещу държавното съкровище. Следва 
поредица от специални закони в бюджетната 
сфера: Законът за отчетността по бюджета 
(ЗОБ, 1903 г.) повтаря, че срещу държавното 
съкровище не може да има принудително 
изпълнение и нормира реда, по който се реа­
лизира изпълнението; държавното съкровище 
се възприема като финансов институт, който 
събира и управлява финансовите права на 
държавата според предвиденото в бюджета и 
според спечелените права и поетите задълже­
ния; разпоредител е с държавните ресурси и 
създава възможността държавата да разполага 
със средства в случаите, когато липсват налич­
ни бюджетни средства по време на касовите 
дефицити (Проф. П. Стоянов). Следват два 
едноименни закона – Закон(и) за бюджета, 
отчетността и предприятията (ЗБОП 1921 и 
1934 г.), които повтарят правилото, че срещу 
държавното съкровище няма принудително из­
пълнение, като добавят процедурата, по която 
изпълнителният лист се изпраща до „надлежния 
държавен адвокат“, а оттам – до бюджетното 
контролно управление на министерството/
ведомството, срещу което е вземането. Следва 
Законът за бюджета и отчетността по бюджета 
(ЗБОБ, 1948, в сила до 1952 г.), в който забра­
ната за принудително изпълнение не е срещу 
държавното съкровище, а срещу държавата.
По отношение на общините Законът за граж­
данското съдопроизводство изрично не допуска 
секвестиране на движимо имущество на общини, 
необходимо за изпълнението на възложени от 
закона задължения. Още от първите години след 
Освобождението действат периодично изменяни 
и приемани нови закони, респ. наредби-закони 
за селските и за градските общини, съдържащи 
правила за несеквестируемост на имущество, 
жизненоважно за изпълнението функциите на 
общините. Законодателството (1934 г. и сл.) 
предвижда вписване на изпълнителния лист в 
общинския бюджет, което се прави служебно 
в рамките на административния надзор върху 
съставянето и упражняването на общинския 
бюджет; ако вписването не се осъществи, след­
ва принудително изпълнение срещу общината