Държавен вестник, бр. 29, 2000 г., стр. 37

Б Р О Й 29
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  3 7
юридическите лица, не могат да бъдат поставе-
ни на една и съща основа с частните им задъл-
жения, независимо от източника, от който пос-
ледните възникват.
Наред с това високата степен на обществен
интерес, който съществува с оглед на матери-
алните основания на публичните вземания, от
една страна (виж чл. 13, ал. 2 ДПК), и с оглед на
пълното им и своевременно събиране, от друга
страна (нормалното функциониране на държа-
вата и нейните социални фондове), обоснова-
ват създаването на привилегирована процеду-
ра в тази материя.
Съдът не смята, че аргументът за накърня-
ване на частната собственост е относим в този
случай. Привилегированото събиране на пуб-
личните вземания не е посегателство върху
правото на собственост върху несъбраните час-
тни вземания. Безспорно, подателите на иска-
нето основателно твърдят, че в редица случаи
създадената уредба може да доведе до “намаля-
ване на ефективната възможност за реализа-
ция” на частните вземания. В случая обаче след-
ва да се разграничи позитивното задължение
на държавата да създаде “ефективна възмож-
ност” за упражняване на правото на частна соб-
ственост (чл. 17, ал. 1 от Конституцията) от
негативното є задължение да се въздържа от
накърняването на това право (чл. 17, ал. 3 от
Конституцията). Задължението на държавата
да създава условия за ефективно упражняване
на частната собственост няма приоритет пред
други нейни конституционни задължения, в
случая—пред задължението за събиране на пуб-
личните вземания с цел финансово осигуряване
на нормалното є функциониране.
Съдът отбелязва, че оспорената уредба съ-
държа редица вътрешни ограничения на създа-
дените привилегии за публичното изпълнение:
—изпълнителни действия по ГПК са изклю-
чени само за имущества на длъжника, върху
които: а) са наложени обезпечителни мерки по
ДПК; или б) срещу които са започнали изпъл-
нителни действия за публични вземания;
—същите ограничения важат и при открито
производство по несъстоятелност;
—държавата е присъединен взискател само
за тези публични вземания по чл. 157, ал. 2 ДПК,
чийто размер е съобщен на съдия-изпълнителя
“до извършване на разпределението”; законо-
вият статус на държавата като “присъединен
взискател” е само процедурно осигуряване на
изпълнението на нейните функции при събира-
не на публичните вземания и изложените по-
горе аргументи важат и в този случай;
—вземанията на обезпечените с ипотека, за-
лог или право на задържане по общия ред креди-
тори са осигурени с разпоредбата на чл. 160 ДПК.
Така създадените ограничения осигуряват
разумно равновесие между интересите на държа-
вата и тези на частните кредитори и са аргумент
в полза на конституционността на уредбата. Ето
защо искането следва да бъде отхвърлено.
По чл. 163, ал. 3, 5 и 6 ДПК
С разпоредбата на чл. 163, ал. 3 ДПК се уреж-
да възможността за отмяна по съдебен ред на
определената обезпечителна мярка, ако длъж-
никът представи надлежно обезпечение по реда
на този кодекс или ако се установи, че не е на-
лице установено вземане. Според чл. 163, ал. 5
ДПК предварителните обезпечителни мерки по
чл. 108 и 109 могат да се обжалват по реда и в
сроковете по чл. 163, ал. 1 и 2 ДПК; в чл. 163,
ал. 6 ДПК се изключва спирането на постанов-
лението, с което се налага обезпечението пора-
ди обжалването му.
Подателите на искането поддържат, че така
създадената уредба “засяга ефективното осъщес-
твяване правото на защита на данъчния субект”.
Искането се поддържа от БСК.
А) Искането е неоснователно. По отноше-
ние на чл. 163, ал. 3 ДПК оплакването очевид-
но е насочено срещу едното от двете алтерна-
тивни условия за отмяна на обезпечителната
мярка—представяне на “надлежно обезпечение
по реда на този кодекс”. Съдът приема, че и в
този случай важат съображенията, изложени
по чл. 118, ал. 2 ДПК. Правото на законодателя
да установява определени условия за отмяна на
обезпечителните мерки поначало не противо-
речи на Конституцията, доколкото съдържани-
ето на понятието “надлежно обезпечение” по
вид и размер се определя от съда, например
замяна на наложения запор върху сметките на
длъжника с друго обезпечение.
Б) Казаното важи и за разпоредбите на
чл. 163, ал. 5 и 6 ДПК. Оскъдните съображения
в искането се свеждат до “липсата на основани-
ето “представяне на убедителни писмени дока-
зателства” за спиране или отменяне на обезпе-
чителните мерки”.
Конституционният съд не приема, че липса-
та на изрично вписване на посоченото основа-
ние нарушава правото на защита. Оспорените
разпоредби не третират основанията за отмяна
и приведените в искането доводи са неотноси-
ми към тях. От друга страна, аргументите на
подателите на искането не са безспорни. Както
сочи чл. 163, ал. 3 ДПК, “съдът отменя обезпе-
чителната мярка…, ако се установи, че не е на-
лице установено вземане”. Съдът не е ограни-
чен в доказателствените средства при устано-
вяване на това изискване, следователно той
може да допусне и “убедителни писмени дока-
зателства” в тази хипотеза.
Поради изложените съображения искането
в тази част следва да бъде отхвърлено.
По чл. 172, ал. 2, т. 1, 2, 3 и 4 ДПК
Оспорената разпоредба изброява актовете,
въз основа на които се предприема принуди-
телно изпълнение за данъчни вземания. Спо-
ред подателите на искането нейната противо-
конституционност се изразява в липсата на “ка-
къвто и да е било способ за защита срещу при-
нудителното изпълнение”—противоречие с
чл. 56 от Конституцията.