Държавен вестник, бр. 58, 2020 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  58
благоустройството, на земеделието, храните 
и горите, на околната среда и водите и на 
туризма. 
2. Според вносителя с новата редакция 
на чл. 10а се извършва преуреждане на ма­
терията и в нарушение на Конституцията 
предвижда законова делегация за издаване 
на подзаконов акт (наредба).
3. Относно противоречието с чл. 22, ал. 3 
и чл. 4, ал. 1 от Конституцията.
3.1. В своето решение по делото Консти­
туционният съд посочва, че чл. 21, ал. 1 от 
Конституцията определя земята за основно 
национално богатство, което се ползва от 
особената закрила на държавата и обществото, 
а чл. 22, ал. 3 снабдява този конституционен 
принцип с гаранции и съдържа императивно 
изискване режимът на земята да се определя 
със закон. Територията на Черноморското 
крайбрежие е естествено обхваната от разби­
рането за „земя“ по чл. 22, ал. 3 от Консти­
туцията. Съдът посочва ясно, че нормата на 
чл. 22, ал. 3 е по същество конституционно 
възлагане и правомощията за изпълнението 
му не могат да бъдат пределегирани от зако­
нодателя, доколкото се отнася за определен 
цялостен правен режим.
Именно това разбиране според мен е ос­
новополагащо и следваше да доведе до извод 
за противоконституционност на чл. 10а от 
ЗУЧК по изложените нататък съображения.
3.2. Според чл. 22, ал. 3 от Конституцията 
режимът на земята подлежи на уреждане 
единствено със закон. Смятам за несъмнено 
вярно, че уреждането на подзаконово равнище 
на отделни второстепенни или несъществени 
елементи от един правен режим не е консти­
туционно недопустимо дори когато Конститу­
цията изрично предвижда този режим да бъде 
уреден със закон. Както и че дори в случай 
на изрично конституционно възлагане, като 
този по чл. 22, ал. 3 от Конституцията, зако­
нът не може (и не е необходимо) да урежда 
абсолютно всички правни аспекти на мате­
рията. Съдът обаче посочва ясно, че когато 
Конституцията изрично предвижда конкретен 
правен режим да се определя със закон, това 
изискване предполага съответният закон да 
урежда всички основни и съществени еле­
менти на обществените отношения, попадащи 
в обхвата на този режим. Според мен обаче 
разпоредбата в частност на ал. 3 на чл. 10а 
ЗУЧК очевидно не отговаря именно на това 
изискване – и не урежда „всички основни 
и съществени елементи“ на конкретните 
обществени отношения, респ. на „правния 
режим“ на териториите, за които се отнася.
3.3. Разпоредбата на чл. 10а, ал. 3 ЗУЧК 
изрично възлага на четирима министри с 
подзаконов акт да уредят „условията и реда 
за определяне на местата по ал. 1, правилата 
и нормативите за устройването и ползването 
им, както и за престоя в тях“. Това възлагане 
според мен в най-пълна степен представлява 
отказ от уреждане на законово равнище на 
„всички основни и съществени елементи на 
обществените отношения, попадащи в обхвата 
на този режим“. 
3.4. Ако за „реда“ за определяне на места­
та по ал. 1 може да приемем, че е типичен 
елемент от един правен режим, който може 
да се определи като „несъществен“ и пора­
ди това за него е не само допустимо, но и 
естествено да бъде уреден на подзаконово 
равнище с акт на изпълнителната власт, то 
за „условията, правилата и нормативите“ – и 
то именно за „устройването и ползването“, 
вкл. „престоя“ – смятам за очевидно, че 
представляват съществени, ако не и най-съ­
ществените елементи от правния режим на 
визираните поземлени имоти, респ. на земята 
по смисъла на чл. 22, ал. 3 от Конституцията. 
Един „правен режим“ се състои преди всичко 
от „условия, правила и нормативи“, преди 
всичко за „устройването“ и „ползването“. 
Ако според Конституцията определен правен 
режим трябва да бъде уреден със закон, това 
изисква законът да закрепва преди всичко 
именно „условията“, респ. – ако материята 
го изисква – „правилата“ и „нормативите“ 
(доколкото могат да бъдат разглеждани по­
отделно).
3.5. Ако, както приема съдът, чл. 10а не 
противоречи на Конституцията, тъй като 
„законодателят отговаря на изискването за 
уреждане със закон“, но „това изискване 
предполага съответният закон да урежда 
всички основни и съществени елементи на 
обществените отношения, попадащи в об­
хвата на този режим“ – и приемаме, че сред 
най-съществените елементи на един правен 
режим са именно условията – то неизбежен 
е въпросът какви „условия“ ще определя 
подзаконовият акт, предвиден в ал. 3, ако 
те са уредени в закона. И обратно: ако под­
законовият акт ще определя условия, как е 
спазено изискването режимът (естествено, ако 
не и на първо място, включващ условията, 
при това според мен задължително изброени 
изчерпателно) да се определя със закон?
3.6. Поради това не съм съгласен, че макар 
да установява, че разпоредбата на чл. 10а 
„засяга елементи от правния режим на Чер­
номорското крайбрежие“, Конституционният 
съд не приема, че те могат да бъдат разглеж­
дани като съществени елементи от общия 
правен режим на земята, респ. че е налице 
нарушаване на чл. 22, ал. 3 от Конституцията. 
Още повече като се има предвид, че съдът 
припомня Решение № 11 от 5 октомври 2010 г. 
по к. д. № 13 от 2010 г., според което, когато 
Конституцията изисква дадена материя да 
се урежда със закон, Народното събрание е 
длъжно да регулира съответните обществени 
отношения и не може да делегира на други 
държавни органи, вкл. на изпълнителната 
власт, свои установени в Конституцията пра­
вомощия (постоянна практика: Решение № 3