Държавен вестник, бр. 80, 2009 г., стр. 18

СТР.  18	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  80
Според министъра на културата искането 
за установяване противоконституционността 
на чл. 113, ал. 1, 2 и 3 ЗКН е неоснователно, 
тъй като процедурите по идентификация и 
регистрация са предвидени, за да се установи 
научната или културната стойност и значимост 
на дадено материално свидетелство. Смисълът 
на чл. 113, ал. 1 е само да укаже, че не могат 
да се третират вещи като културни ценнос-
ти – предмет на възмездна разпоредителна 
сделка, когато тези вещи не са определени 
за културни ценности съгласно законоустано-
вения ред. Законът за културното наследство 
не налага спрямо вещи – частна собственост, 
задължително включване в процедурите по 
тяхната идентификация и регистрация като 
културни ценности, а осигурява защита на 
вещите – частна собственост, които могат 
да се определят като културни ценности. 
Създава се правна възможност за собстве-
ниците да получат за притежаваната от тях 
собственост статут на културна ценност. 
С разпоредбата на чл. 113, ал. 2 е уредено 
правото на държавата на първи купувач по 
възмездни прехвърлителни сделки с културни 
ценности – национално богатство. Правото 
на първи купувач според министъра е едно 
гражданско право по своята природа, което 
характеризира държавата като потенциален 
участник в една гражданскоправна сделка. 
Според министъра на културата § 5, ал. 2 и 
3 от преходните и заключителните разпоредби 
от ЗКН не противоречат на Конституцията, 
доколкото обектите на археологическото кул-
турно наследство са били винаги публична 
държавна собственост, който режим изключва 
възможността за тяхното придобиване като 
частна собственост. При това § 5, ал. 2 и 3 
от преходните и заключителните разпоредби 
на ЗКН не се отнася до всички движими 
вещи – обекти на археологическото наслед-
ство, а само до тези от тях, които представляват 
национално богатство. Именно те са били и 
понастоящем са по силата на Конституцията 
и закона изключителна държавна собственост 
и за тях винаги се е прилагал режимът на 
публична държавна собственост. С цитира-
ните разпоредби не се нарушава неприкос-
новеността на частната собственост, защото 
лицата, установили фактическа власт върху 
археологически обекти – национално богат-
ство, не могат да бъдат титуляри на такава 
собственост. 
Министърът на правосъдието счита, че 
искането за установяване противоконститу-
ционност на посочените разпоредби от ЗКН 
е неоснователно. По нейно мнение безу-
словно необходимо е държавата да изпълни 
възложеното є с чл. 23, изречение второ от 
Конституцията задължение по опазване на 
националното културно историческо богат-
ство. С разпоредбата на чл. 146, ал. 1 ЗКН 
археологическите обекти са обявени за пуб-
лична държавна собственост, поради което 
законодателят е изключил възможността да 
бъде придобивано правото на собственост по 
давност от лицата, владели археологически-
те паметници към момента и за в бъдеще. 
В същото време нито една от разпоредбите 
на чл. 113 не предвижда ограничаващи ад-
министративни процедури, чрез които дър-
жавен орган се намесва в упражняването 
на гарантираното от Конституцията право 
на собственика да се разпорежда със своята 
собственост по начин и при условия, които 
той намери за добре. Според министъра на 
правосъдието с въведеното от закона качество 
на „държатели ex lege“ се отчита вековната 
традиция на българската държава да опазва 
като държавен доминиум археологическите 
паметници на културата, доколкото конститу-
ционната норма на чл. 18, ал. 1 е категорична 
и посочва като изключителна държавна соб-
ственост археологическите резервати. 
В становището си Висшият адвокатски 
съвет се присъединява към мнението на ом-
будсмана на републиката, намерило място в 
искането му до Конституционния съд. Посочва 
се, че не би могло да се игнорира институтът 
на придобивната давност като основен способ 
за придобиване на вещни права върху чужди 
вещи чрез упражняване на фактическа власт 
върху тях. Липсата на съдебен контрол при 
определяне на статута на вещите и способа 
им на придобиване, както и изключването 
на възможността за придобиване на право на 
собственост по давност се квалифицира като 
грубо нарушаване на принципа за неприкос-
новеност на частната собственост, въведен в 
чл. 17, ал. 3 от Конституцията. 
В становището на Асоциацията за ев-
ропейска интеграция и права на човека се 
приема, че чл. 113, ал. 1, 2 и 3 ЗКН влиза в 
противоречие не само с чл. 17, ал. 1 и 3 от 
Конституцията на Република България, но 
и с чл. 1 от Първия допълнителен протокол 
към Европейската конвенция за правата на 
човека и основните свободи. Освен това тези 
текстове на ЗКН са в пряко противоречие с 
чл. 57 от Конституцията, тъй като предвиждат 
упражняване на права от страна на държавата 
по начин, накърняващ законните права и ин-
тереси на други правни субекти. Отстоява се 
разбирането, че цитираните текстове влизат 
в разрез и със забраната да се ограничават 
конституционните права на гражданите само 
при хипотезите, описани в чл. 57, ал. 3 от 
Основния закон. В същото време ЗКН, поста-
вяйки „невъзможно условие“ (установяване с 
официален документ) като предпоставка за 
признаване на право на собственост върху 
движима културна ценност  –  национално 
богатство, и недопускайки прилагането на 
оригинерния способ за придобиване на соб-
ственост – придобивна давност, нарушава 
чл. 17, ал. 1 и 3, чл. 57 от Конституцията,