Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 38

СТР.  38	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  15
инициативата за изменение да се мисли/да 
се предприемат действия за денонсиране на 
целия договор.
Всеки международен договор може да бъде 
изменян от страните по него. В частност ДЕС 
и ДФЕС може да бъдат изменяни (чл. 48 от 
ДЕС) – вкл. по инициатива на една (дори 
една-единствена!, „всяка“) държава-членка 
(чл. 48, § 2 и § 623) и дори по отношение на
„… ограничаване на областите на предоставена 
на ЕС компетентност“ (§ 2, второ изр.). Според 
мен в Българската конституция не съществува 
никаква пречка с национален референдум 
да бъде взето и решение за предприемане на 
такава инициатива. 
Възможен е според мен и референдум 
относно това как точно да бъдат изпълня-
вани задълженията, произтичащи от един 
действащ за страна международен договор, 
без самият договор да бъде нарушаван (напр. 
относно момента на приемане на мерки за 
изпълнение на договора, когато договоре-
ното оставя свобода на преценка относно 
момента на изпълнение, напр. в рамките на 
определен краен срок). Точно така напр. при 
транспониране на една съюзна директива 
(несъмнено принципно различна от всякакъв 
международен договор) предприемането на 
необходимите мерки на национално равнище 
нерядко е възможно да се направи в свободно 
определен от държавата момент в рамките на 
предвидения в директивата краен срок (напр. 
мерки с бюджетни измерения). Една държава 
може да намери за уместно (с оглед нейните 
легитимни интереси, които определеният с 
директивата срок очевидно позволява да бъдат 
отчетени) да приеме някои необходими мерки 
в последния момент в рамките на определения 
срок, а друга – по-рано или веднага.
Ако достатъчен брой избиратели искат да 
бъде осъществено определено управленско 
решение – вкл. изменение или денонсиране на 
действащ международен договор на държава-
та – те могат да създадат и/или да подкрепят 
на парламентарни избори политическа партия 
(една или повече), която отстоява подобно 
решение. И ако избраните народни представи-
тели от тази партия формират необходимото 
мнозинство, НС ще се произнесе относно 
конкретния международен договор. Защо 
ако може едно такова управленско решение 
да бъде постигнато по пътя на представител-
ната демокрация, да не е възможно да бъде 
постигнато по пътя на пряката?!
23 Вкл. по „опростена процедура“, приложима имен-
но по отношение на „разпоредбите на третата част 
на Договора за функционирането на Европейския 
съюз, които се отнасят до вътрешните политики и 
дейности на Съюза“, сред които е и „икономичес- 
ката и парична политика“, включваща единната 
валута (чл. 120 и сл. от ДФЕС).
Според мен решаване с референдум на 
„въпрос, уреден в сключен от Република 
България международен договор“, дори след 
ратификация и дори след влизането в сила 
на такъв договор, по никакъв начин не влиза 
в колизия и с примата на международните 
договори, прогласен в чл. 5, ал. 4 от КРБ. Ако 
с референдум се вземе решение, противоре-
чащо на действащ международен договор, НС 
и МС ще следва да предприемат действия за 
изменението/денонсирането на съответния 
договор, а не за неговото неизпълнение. В 
този смисъл правните последици erga omnes 
на решението, взето с национален референдум, 
биха настъпили едва след настъпването на 
последиците от изменението/денонсирането 
на този договор, не непосредствено и поради 
това в нарушение на договора, респ. на чл. 5, 
ал. 4 и/или на чл. 85, ал. 3 от КРБ.
Поради това смятам, че е несъвместима с 
Конституцията предвидената в чл. 9, т. 4 от 
ЗПУГ забрана за произвеждане след ратифика-
цията на един международен договор на референ-
дум по въпроси, уредени в него. Именно такава 
забрана смятам, че може да се разглежда като 
„присвояване на осъществяването на народния 
суверенитет“: въпрос, решен от НС (дори с 
обикновено, но и с квалифицирано мнозин-
ство), никога да не може да бъде пререшен 
от самия суверен – но това да е възможно за 
самото Народно събрание.
Наистина в мотивите на настоящото ре-
шение на КС точно такъв аргумент (основан 
на ограничението, предвидено в чл. 9, ал. 4 
от ЗПУГ) не се разглежда изрично. Извежда 
се обаче ограничение, произтичащо от невъз-
можността „въпросите, уредени в договори, 
които предоставят правомощия на Европей-
ския съюз, да бъдат пренаписвани чрез про-
мяна, основана на решение от референдум, 
задължаващо Народното събрание“. Според 
мен в конкретния случай не става дума за 
„пренаписване“, още по-малко „едностран-
но“ от Народното събрание, на въпросните 
договори. Напълно вярно е посоченото, че 
„Договорите обвързват държавата правно и 
това се проектира на плоскостта както на 
представителното, така и на прякото осъщест-
вяване на държавната власт“. Но вярно остава 
и че всяка държава-членка може да инициира 
изменение в Учредителните договори, напр. 
с оглед законосъобразно отлагане на изпъл-
нението или освобождаване от обвързващо 
я съюзно задължение (което, разбира се, 
остава „обвързващо за държавата“ на общо 
основание до евентуалното осъществяване 
на изменението в договора). Вече посочих, 
че ДЕС и ДФЕС може да бъдат изменяни по 
инициатива на една държава-членка. И това 
е в компетентността на НС, дори да изисква 
и участие на изпълнителната власт.