Държавен вестник, бр. 67, 2024 г., стр. 180

СТР.  180	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  67
съд и подготвителни действия за разглеждане 
на делото в съдебно заседание. Ако съдията 
докладчик (по чл. 247б, ал. 2, т. 1 НПК) или 
съдът (по чл. 250, ал. 1, т. 2 НПК) пропуснат да 
сторят това, производството по делото следва 
да продължи до произнасянето на окончателна 
присъда, която неизбежно би била оправда­
телна. Преценката на съдията докладчик или 
на съда винаги се извършва въз основа на 
обстоятелствената част на обвинителния акт 
или на тъжбата. Те предопределят рамката 
на предмета на доказване, тъй като съдът е 
конституционно оправомощен да решава спо­
рове, но не и сам да се сезира, като повдигне 
обвинение. Когато след извършена проверка 
съдът констатира, че фактите, сочени от обви­
нението, не обосновават тезата, че е извършено 
каквото и да е престъпление, наказателното 
производство следва да бъде прекратено. Пре­
ценката на съдията докладчик или на съда в 
тази хипотеза е ограничена само до фактите 
в обстоятелствената част на обвинителния акт 
или тъжбата. В нея не се обхваща оценка по 
същество на събрания в досъдебното произ­
водство доказателствен материал или предос­
тавени от частния тъжител доказателства. От 
особена важност за тази проверка е, че за да 
е приложимо това основание за прекратяване 
на наказателното производство, следва да се 
изключи съставомерността на деянието не 
само по квалификацията, сочена от обвине­
нието, но и по всички останали състави от 
Особената част на НК. Това означава, че дори 
съдията докладчик или съдът да констатират, 
че фактите, описани в обстоятелствената част 
на обвинението, не могат да се подведат под 
правната квалификация, посочена от про­
курора или от тъжителя, но сочат на друго 
престъпление, те не биха могли да прекратят 
наказателното производство. В тази хипотеза 
същите факти биха могли да обусловят различна 
правна квалификация, по която съдът да може 
да се произнесе било със или без намесата на 
прокурора. Важното е, че във всички случаи 
съдията докладчик на основание чл. 247б, ал. 2, 
т. 1 или съдът на основание чл. 250, ал. 1, т. 2 
НПК биха могли да прекратят наказателното 
производство само ако описаните факти не 
сочат изобщо на осъществено престъпление. 
Разглежданата хипотеза следва катего­
рично да се разграничи от възможността за 
прекратяване на наказателното производство 
на основание чл. 24, ал. 1, т. 1 НПК. Такова 
прекратяване е допустимо да се извърши 
само от прокурора на досъдебната фаза на 
наказателния процес. В съдебната фаза е не­
възможно наказателното производство да бъде 
прекратено на това основание, като то следва 
да приключи с постановяване на присъда. 
Прекратяването на основание чл. 24, ал. 1, т. 1 
НПК е в резултат на установяване на липса 
на деяние въобще или на липса на елемент от 
състава на престъпление от Особената част 
на НК. За такъв извод обаче е необходимо 
събиране и оценка на доказателства. Поради 
това прекратяване на наказателното произ­
водство на това основание в съдебната фаза е 
недопустимо и при внесено обвинение в съда 
той е длъжен да проведе съдебно следствие и 
да постанови присъда. 
Така разбирано, правомощието на съдията 
докладчик и на съда да прекратят наказателното 
производство в съдебната фаза на наказател­
ния процес на основание чл. 247, ал. 2, т. 1, 
респективно чл. 250, ал. 1, т. 2 НПК, постига 
целения резултат от прилагането му – да се 
провежда съдебно следствие само по годни 
да получат осъдителна присъда обвинения, 
повдигнати от прокурора или от граждани, в 
случай че бъдат доказани. Законодателната идея 
е ясна и е насочена към обществено оправдана 
цел – оптимизиране на правораздавателната 
дейност чрез фокусиране на съдебния процес 
върху дейността по доказване на обвинения, 
които, ако бъдат доказани в хода на съдебно­
то следствие, обективно могат да ангажират 
наказателната отговорност на подсъдимия. 
Това тълкуване на правомощията на съдията 
докладчик и на съда защитава правото на граж­
даните да не бъдат подлагани на наказателно 
прес­ледване с изначално негодни обвинения за 
несъставомерни деяния. По същество упраж­
няването на това правомощие е проверка 
за законност от страна на съда в защита на 
публичния интерес в съответствие с целите 
и задачите на наказателния процес, като га­
рантира разглеждането на делата в разумен 
срок и постига процесуална икономия, като 
предпазва правосъдието от водене на скъп, но 
изначално безсмислен съдебен процес.
Изключителното конституционно право­
мощие на прокуратурата да привлича към 
отговорност лицата, извършили престъпления 
(чл. 127, т. 3 от Конституцията), не се нарушава 
от правомощието на съдията докладчик по 
чл. 247б, ал. 2, т. 1 и на съда по чл. 250, ал. 1, 
т. 2 НПК, тъй като, както вече се посочи, то е 
насочено към преустановяване на наказателния 
процес в съдебната му фаза единствено и само 
когато описаните факти в обстоятелствената 
част на обвинението не сочат на никакво 
престъпление. В правовата държава съдът е 
длъжен да гарантира решаването на спорове в 
справедлив процес, насочен към установяване 
на обективната истина, в условията на равен­
ство, състезателност и публичност (чл. 121, 
ал. 1 – 3 от Конституцията). В разглежданата 
хипотеза такъв спор обективно не може да 
възникне поради изначалната непригодност на 
обвинителния документ (обвинителен акт или 
тъжба), който не съдържа факти, относими към 
състав на каквото и да е престъпление. В такъв 
случай целеното от носителя на обвинителната 
функция осъждане на обвиняемия е поначало 
непостижимо. Следователно конституционно 
недопустимо е, използвайки правомощието 
си по чл. 127, т. 3 от Конституцията, държав­