Държавен вестник, бр. 56, 2017 г., стр. 9

БРОЙ  56	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
Съгласно трайната практика на съда нор-
мотворчеството в правовата държава изисква 
законовите разпоредби да се съгласуват и да не 
се създават взаимноизключващи се правни по-
ложения, неразбираеми и неясни задължения, 
защото това сериозно би затруднило и въз-
препятствало правоприлагането, респективно 
изпълнението на закона (вж. Решение № 9 от 
30.09.1994 г. по к. д. № 11/1994 г.; Решение № 5 
от 29.06.2000 г. по к. д. № 4/2000 г.; Решение 
№ 5 от 26.09.2002 г. по к. д. № 5/2002 г.; Решение 
№ 8 от 4.07.2012 г. по к. д. № 16/2011 г.; Решение 
№ 3 от 6.03.2014 г. по к. д. № 10/2013 г. и др.). 
Без яснота, точност и непротиворечивост 
законите губят своята регулаторна стойност, 
тъй като се създава опасност от нееднаквото 
им тълкуване и прилагане.
Конституционният съд вече е имал въз-
можност да се произнесе, че преуреждането 
на заварените правоотношения трябва да 
стане по начин, който да не засяга придобити 
права (Решение № 11 от 5.10.2010 г. по к. д. 
№ 13/2010 г.). От цялостното съдържание на 
оспорените разпоредби е видно, че законода-
телят се е стремил да съхрани придобития 
„социален пакет“ и да уреди последиците от 
възникването на правоотношенията по ЗДСл 
и по КТ за попадащите в обхвата на измене-
нията държавни служители на МВР съобразно 
принципа на материална справедливост като 
елемент на правовата държава. 
 В практиката си съдът последователно 
приема, че принципът на правната сигурност, 
предвидимост и стабилност, принципът за 
забрана на обратното действие на правните 
норми и принципът за закрила на законно 
придобити права са производни от принципа 
на правовата държава (вж. Решение № 4 от 
11.03.2014 г. по к. д. № 12/2013 г.; Решение № 10 
от 29.09.2016 г. по к. д. № 3/2016 г.; Решение № 12 
от 11.11.2010 г. по к. д. № 15/2010 г.; Решение № 7 
от 29.09.2009 г. по к. д. № 11/2009 г.; Решение 
№ 7 от 19.06.2012 г. по к. д. № 2/2012 г.). 
Същевременно съдът разграничава същинската 
от несъщинската ретроактивност на закона, 
като заключава, че същинско обратно действие 
„има само тогава, когато той засяга придобити 
вече права или погасени задължения“ (Решение 
№ 4 от 11.03.2014 г. по к. д. № 12/2013 г.). 
Не е нарушено и правото на служителите с 
преобразувани правоотношения на придобива-
не на пенсия. Уредбата на това право изисква 
да се спазват принципите на равенство и не-
дискриминация. До приемане на оспорените 
разпоредби законодателят е третирал неравно 
тези служители спрямо лицата, работещи по 
ЗДСл и КТ, като ги е приравнявал към спе-
циалния статус на държавните служители по 
ЗМВР. Поради това не се споделя твърдението 
в искането, че промяната за служителите с 
преобразувани правоотношения е драстична и 
неблагоприятна, тъй като настъпва промяна в 
категорията на труда при пенсиониране, който 
от 1.02.2017 г. е трета категория. В резултат 
на това те ще се пенсионират през същата 
година при 64-годишна възраст и 38 години 
и 4 месеца осигурителен стаж за мъжете, а 
не както държавните служители по чл. 142, 
ал. 1, т. 1 ЗМВР, които ще се пенсионират при 
възраст 52 години и 10 месеца и осигурите-
лен стаж 27 години, от които най-малко 2/3 
действително прослужени. Трудът на всички 
служителите в МВР не е от първа категория 
труд при пенсиониране съобразно изчерпа-
телно изброените лица в чл. 1 от Наредбата 
за категоризиране на труда при пенсиониране 
(ДВ, бр. 123 от 23.10.1998 г.), а и категориите 
труд са от значение за общите условия за 
придобиване право на пенсия за осигурите-
лен стаж и възраст по чл. 68 от Кодекса за 
социално осигуряване (КСО) (ДВ, бр. 110 от 
17.12.1999 г.). Понастоящем държавните служи-
тели по ЗМВР по силата на чл. 69, ал. 2 КСО 
придобиват право на пенсия за осигурителен 
стаж и възраст при по-благоприятни условия 
за разлика от служителите с преобразувани 
правоотношения, които за в бъдеще ще при-
добиват това право по общия ред, предвиден 
в чл. 68 КСО. Същевременно законодателят 
е предвидил бавен преход. Така, независимо 
че служителите с преобразувани права вече 
нямат качеството на държавни служители по 
ЗМВР, те не са лишени от по-ранно пенси-
ониране. Разпоредбата на § 50 ПЗРЗИДКСО 
(ДВ, бр. 61 от 11.08.2015 г.) дава възможност 
на лицата по чл. 69 КСО, които до 31 декем-
ври 2015 г. имат необходимия 27 години общ 
осигурителен стаж за придобиване право на 
пенсия, от които две трети действително из-
служени по т.нар. „специални закони“, да се 
пенсионират независимо от възрастта им до 
31.12.2018 г. По този начин им се осигурява 
придобиване на право на пенсия по стария 
по-благоприятен за тях режим, като правото 
може да бъде упражнено в преходен период 
от 3 години. Без ограничение във времето 
те могат да упражнят правото си на пенсия, 
предвидено в чл. 69, ал. 10 КСО – да придоби-
ят пенсия при условията на чл. 69, ал. 1 – 10 
КСО, тъй като са изпълнявали военна или 
държавна служба в МВР.
Държавата има широка свобода за начина 
на определяне на пенсиите и пенсионната въз-
раст и те често са предмет на законодателни 
промени, обосновани от възможностите на 
бюджета. Носител на конституционното право-
мощие да извършва промени в правната уредба 
на пенсионното осигуряване е законодателят, 
като размерът на пенсиите зависи от неговите 
разбирания и от отделените с тази цел финан-
сови средства на държавата. Придобиването 
на пенсия е основно право в социалната сфера 
и може да бъде реализирано само ако дър-
жавата предприеме необходимите и очаквани 
мерки (вж. Решение № 2 от 4.04.2006 г. по к. д. 
№ 9/2005 г.; Решение № 10 от 13.09.2012 г. по