Държавен вестник, бр. 107, 2023 г., стр. 20

СТР.  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  107
второ от ЗДвП (ред., ДВ, бр. 43 от 2002 г. и 
бр. 51 от 2007 г.), т. е. налице е противоречие 
между норми от различен ранг.
Прилагайки разпоредбата на чл. 15, ал. 1 
ЗНА, следва, че нормативният акт трябва да 
съответства на Конституцията и на другите 
нормативни актове от по-висока степен. 
Според чл. 15, ал. 3 ЗНА, ако постановление, 
правилник, наредба или инструкция про­
тиворечат на нормативен акт от по-висока 
степен, правораздавателните органи прилагат 
по-високия по степен акт.
Принципното положение е, че приетата 
норма от същия ранг по-късно отменя пред­
шестващата, ако є противоречи. В случая 
е налице противоречие между по-висок по 
степен акт с по-нисък по степен акт. Задъл­
жението на правораздавателните органи да 
прилагат по-високия по степен акт обаче не 
означава мълчалива отмяна на по-ниския по 
степен акт, поради изискването за правна си­
гурност, т. е. да е ясно дали един подзаконов 
нормативен акт е отменен, или не, доколкото 
адресати на същия са не само правораздава­
телните органи, а в случая – всички граждани 
в качеството им на водачи на ПМС или на 
пешеходци.
Разпоредбата на чл. 195, ал. 1 АПК уреж­
да действието на подзаконовия нормативен 
акт. Анализът на този текст сочи на извод, 
че подзаконовият акт действа до момента на 
съдебното му обявяване за унищожаем по 
реда на АПК. Но дори и без да се оспори 
нарочно действащият подзаконов нормативен 
акт, в хипотеза на чл. 15, ал. 3 ЗНА съдът ad 
hoc като правораздавателен орган следва да 
прилага по-високия по степен нормативен акт, 
като констатира противоречието в рамките на 
правораздавателната си дейност по конкретен 
правен спор, без оглед на това дали друг съд се 
занимава с въпроса за същото противоречие 
и на какво основание. Правораздавателният 
орган има правомощието и на основание 
разпоредбата на чл. 5, ал. 1 АПК.
Висящото производство по чл. 185 – 195 
АПК не освобождава съда от задължението 
да се правораздава по конкретните спорни 
правоотношения. В настоящата хипотеза 
предмет на оспорване е текст от ППЗДвП, 
който противоречи на нормативен акт от 
по-висока степен, а именно ЗДвП, в сила от 
1.09.1999 г. Несъответствието на подзаконовия 
текст от Правилника с нормативен акт от по-
висока степен – ЗДвП в посочената редакция, 
е основание за отмяната на чл. 96, ал. 3, изр. 
второ от ППЗДвП по жалбата на Я. Шивачев 
и П. Запрянов, които са негови адресати. С 
оглед спазване принципите на достъпност, 
публичност и прозрачност, последователност 
и предвидимост, уредени в чл. 12 и 13 АПК, 
изричната отмяна на чл. 96, ал. 3, изр. второ 
ППЗДвП е гаранция за правна сигурност в 
обществото.
Само за прецизност на изложението следва 
да се отбележи, че релевираният от жалбо­
подателя П. Запрянов довод за противоречие 
на оспорената разпоредба от ПНА с други 
текстове на ЗДвП (чл. 98, ал. 2, т. 2 и 6, 
чл. 167, ал. 1 и чл. 178е ЗДвП) е неотносим 
към настоящото производство по оспорване на 
ПНА, чийто предмет е противоречие между 
конкретни разпоредби на ЗДвП и ППЗДвП.
По разноските:
С оглед изхода на спора и изрично напра­
веното искане от страна на процесуалните 
представители на жалбоподателите за при­
съждане на разноски съдът следва да осъди 
Министерския съвет да заплати на Я. Шива­
чев направените по нестоящото дело такива 
съгласно прил. договор за правна защита и 
съдействие от 13.09.2021 г. в размер на 600 лв., 
представляващи заплатено в брой адвокатско 
възнаграждение за един адвокат по делото, 
както и заплатени ДТ и такса за обнародване 
в ДВ в размер на 30 лв., или общо разноски 
в размер на 630 лв.
На жалбоподателя се дължат и сторените 
разноски по адм. дело № 7834/2022 г. по описа 
на ВАС, петчленен състав на първа колегия, 
на основание списък с разноските по чл. 80 
ГПК и предвид разпоредбата на чл. 226, ал. 3 
във връзка с чл. 236 АПК. Същите възлизат 
на 30 лв., съставляващи заплатена държавна 
такса за касационната инстанция по подаде­
ната частна жалба.
С оглед изхода на спора и изрично направе­
ното искане от страна на процесуалния пред­
ставител на жалбоподателя П. Запрянов – адв. 
Б. Бойчев, за присъждане на разноски съдът 
следва да осъди Министерския съвет да за­
плати на жалбоподателя сторените по делото 
разноски за заплатена ДТ в размер на 10,97 
лв. и заплатено адвокатско възнаграждение 
в размер на 1200 лв. съгласно прил. списък 
на разноските и договор за правна защита и 
съдействие от 12.04.2021 г., или общо разноски 
в размер на 1211 лв. Искането в останалата 
част до пълния претендиран размер на раз­
носките, в т.ч. и на заплатения адв. хонорар 
за частна жалба – 500 лв., 32 лв. – заплатена 
ДТ по частната жалба, пощенски марки за 
писма – 10 лв., и пътни разноски – 100 лв., 
следва да се отхвърли като неоснователно 
предвид обстоятелството, че съгласно Оп­
ределение № 8748 от 11.10.2022 г. по адм.д. 
№ 7834/2022 г. на петчленен състав на ВАС 
частната жалба на П. Запрянов против Оп­
ределение № 3706 от 18.04.2022 г. по адм. д. 
№ 1245/2021 г. е оставена без разглеждане 
поради просрочие, а за останалите липсват 
доказателства.
Водим от горното и на основание чл. 193 
АПК, Върховният административен съд, трето 
отделение,