Държавен вестник, бр. 65, 2013 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  65
ОСОБЕНО МНЕНИЕ 
по конституционно дело № 5 от 2013 г.
на конституционните съдии Благовест Пу­
нев, Румен Ненков, Кети Маркова и Анастас 
Анастасов
Не споделяме решението на мнозинството 
съдии в частта, с която е обявена противо­
конституционност на разпоредбите на Закона 
за държавната собственост (ЗДС) и Закона 
за общинската собственост (ЗОС), според 
които влизането в сила на заповедта за от­
чуждаване на имота за държавни и общински 
нужди и настъпването на нейния отчуждителен 
ефект не зависят от съдебния спор за размера 
на обезщетението, дължимо на собственика 
на отчуждения имот – чл. 38, ал. 3 и чл. 39, 
ал. 1, изр. 2 от ЗДС и чл. 29, ал. 3, т. 1 ЗОС 
по следните съображения:
Съгласно чл. 38, ал. 3 ЗДС, когато решението 
на Министерския съвет по чл. 34а, ал. 1 ЗДС 
за отчуждаване на имоти – частна собственост, 
предназначени за изграждане на национални 
обекти, или заповедта на областния управител 
по чл. 34а, ал. 2 ЗДС за отчуждаване на имоти, 
извън посочените в ал. 1 на същата разпоредба, 
са обжалвани само относно размера на обезще­
тението, жалбата не спира изпълнението им. В 
същия контекст другата оспорена разпоредба, 
тази на чл. 39, ал. 1, изр. второ от ЗДС, пред­
вижда, че когато тези актове са обжалвани само 
по отношение на размера на обезщетението 
или е допуснато предварително изпълнение 
и то не е отменено от съда, имотът се смята 
за отчужден от датата, на която инвеститорът 
преведе по сметката на областния управител 
обезщетението, определено в решението на 
Министерския съвет или заповедта на област­
ния управител.
Рационалният смисъл на тези норми произти­
ча от публичния интерес за бързата реализация 
на отчуждителните мероприятия и срочното 
осъществяване на инфраструктурните проекти 
с национално и регионално значение, които 
налагат отчуждаването на имоти – частна соб­
ственост. Израз на това разбиране е разпоредбата 
на чл. 39, ал. 1, изр. 1 от ЗДС, която свързва 
настъпването на ефекта на отчуждаването на 
имота с превеждане на определеното в реше­
нието на Министерския съвет или в заповедта 
на областния управител парично обезщетение 
в полза на правоимащите. В този смисъл е и 
оспорената разпоредба на чл. 38, ал. 3 ЗДС, 
според която обжалването на административния 
акт за отчуждаване (решение на Министерския 
съвет или заповед на областния управител) само 
относно размера на паричното обезщетение 
не спира изпълнението му, т.е. настъпването 
на неговия отчуждителен ефект. С превеждане 
на паричното обезщетение собствеността върху 
отчуждения имот преминава към държавата. 
Към това преминаване последващият спор само 
по размера на обезщетението, когато отчуж­
дителният акт е обжалван от заинтересования 
собственик в тази му част, е неотносим. По този 
начин изцяло са изпълнени предпоставките по 
чл. 17, ал. 5 от Конституцията за принудително 
отчуждаване на собственост, изискващи, наред с 
наличието на незадоволими по друг начин дър­
жавни нужди за отчуждаване на имот – частна 
собственост, с индивидуален административен 
акт, издаден въз основа на закон (в случая ЗДС), 
и изпълнение на условието това да стане след 
предварително и равностойно обезщетение.
В решението се дава поначало погрешна 
интерпретация на понятието „равностойно 
обезщетение“, което при обжалване се свързва 
не с внесеното от инвеститора, така както е 
определено с административния акт за отчуж­
даване, а с това, което хипотетично би могло 
да бъде определено в по-голям размер от съда 
при евентуална основателност на жалбата. На 
тази основа според мнозинството в Конституци­
онния съд отчуждителният ефект на решението 
на Министерския съвет или на заповедта на 
областния управител задължително трябва да 
настъпи в по-късен момент – едва след като 
се изплати присъдената горница. Дотогава 
според решението държавата не може да при­
добие оригинерно по силата на отчуждаването 
частната собственост, тъй като не е заплатила 
равностойно обезщетение на нейния собственик, 
макар че сумата, определена с акта за отчужда­
ване, е на негово разположение предварително. 
Нормалната логика е обратната – щом като не 
се спори по основанията на самото отчужда­
ване, тъй като в тази част административният 
акт е влязъл в сила поради необжалването 
му, и е заплатена паричната сума, предвидена 
като обезщетение с този акт, спорът за нейния 
размер не може да се отразява на премина­
ването на собствеността към държавата, за да 
се осигури целта на извършеното отчуждение, 
която е изграждане на голям национален или 
регионален инфраструктурен обект – в тази 
насока вж. Решение № 6 от 2006 г. на Консти­
туционния съд. Няма никакво правно основание 
да се приеме, че предварително определеното 
в акта за отчуждаване обезщетение поначало 
не е равностойно и справедливо. Разсъждени­
ята в тази насока следва да се основат върху 
презумпцията, че при определяне на неговия 
размер въз основа на съответните нормативи 
държавната администрация действа съобразно 
изискванията за почтеност и добросъвестност. 
В този смисъл трябва да се разбира цитираната 
по-горе и неоспорена с искането за противо­
конституционност разпоредба на чл. 39, ал. 1, 
изр. първо от ЗДС. Съществуващият спор за 
размера на обезщетението не може да промени 
тази констатация, тъй като съдът може и да 
отхвърли жалбата, като потвърди определено­