Държавен вестник, бр. 14, 2017 г., стр. 9

БРОЙ  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
конституционното си право да бъде освободен 
от заеманата длъжност поради подаване на 
оставка само защото в бъдеще е възможно 
да му бъде наложено някое от различните 
видове дисциплинарни наказания, например 
забележка. Подобно ограничение на консти-
туционно установеното в чл. 129, ал. 3, т. 2 
право е непропорционално и не е обусловено 
от легитимна цел.
Не отговаря на принципите на правовата 
държава и няма смисъл съдии, прокурори и 
следователи, които не желаят повече да работят 
в съответните органи на съдебната власт, да 
са принудени да понесат тежката санкция на 
дисциплинарното наказване след дълго дисци-
плинарно производство, докато освобождава-
нето от длъжност поради едностранното им 
решение може да бъде постигнато незабавно. 
Конституционното право на съдии, прокурори 
и следователи на освобождаване от длъжност 
поради подаване на оставка не може да бъде 
ограничено от провеждането на едно проце-
суално производство, каквото е дисциплинар-
ното производство, и от правната възможност 
на съответната колегия на Висшия съдебен 
съвет да наложи дисциплинарно наказание 
като част от правомощията по чл. 129, ал. 1 
от Конституцията да понижава, премества и 
освобождава от длъжност. Тези правомощия 
кадровият орган на съдебната власт може 
да упражнява неограничено по отношение 
на съдии, прокурори и следователи, които 
поради личния си избор не подават оставка, 
а приемат дисциплинарното производство да 
бъде проведено до края, с всички неудобства 
и рискове от това. Тези обаче, които подават 
оставка и отказват да работят в съдебната 
власт, следва да бъдат освободени от длъж-
ност, макар и по време на дисциплинарно 
производство, а право на законодателя е да 
уреди по своя преценка правните последици.
Конституционният съд намира, че не е на-
лице противоречие на оспорената разпоредба 
с чл. 48, ал. 4 от Конституцията, както се 
твърди в искането и в част от становищата 
по делото. Съдиите, прокурорите и следова-
телите не извършват принудителен труд през 
времето от подаване на оставка до приемането 
є или до приключване на дисциплинарното 
производство. Принудителен труд по смисъла 
на чл. 2, ал. 1 от Конвенция № 29 относно 
принудителния или задължителния труд на 
Международната организация на труда, приета 
на 28.07.1930 г., ратифицирана от България на 
7.07.1932 г. и в сила от 22.09.1933 г., означава 
всяка работа или служба, изисквана от лице 
под заплахата на каквото и да е наказание и 
за която това лице не се е съгласило добро-
волно да я извършва. В разглежданата хипо-
теза съдиите, прокурорите и следователите 
не упражняват функциите си под заплаха от 
наказание по смисъла на конвенцията. Ако 
в края на дисциплинарното производство 
им бъде наложено някое от установените в 
Закона за съдебната власт дисциплинарни 
наказания, това наказание не е заплаха за 
полагане на принудителен труд, а е последица 
от извършени от тях дисциплинарни наруше-
ния. Съдиите, прокурорите и следователите 
са се съгласили доброволно да изпълняват 
службата си, а съгласно изключенията по 
чл. 2, ал. 1, буква „b“ от цитираната по-горе 
конвенция и чл. 4, § 3, буква „d“ КЗПЧОС не 
представлява принудителен труд всяка рабо-
та или служба, която е част от обичайните 
граждански задължения.
Подаването на оставка от съдия, проку-
рор или следовател по време на образувано 
срещу него дисциплинарно производство не 
е злоупотреба с право по смисъла на чл. 57, 
ал. 2 от Конституцията, както се твърди в 
някои становища. То е упражняване на кон-
ституционно уредено право на освобождаване 
поради подаване на оставка в свой интерес. В 
случая се касае до колизия между субективно 
право на съдии, прокурори и следователи и 
правомощие на държавен орган. Гражданите 
се ползват от правата си, за да задоволяват 
определени свои нужди и интереси. Злоупо-
треба с право е налице, когато те упражняват 
субективните си права не за задоволяване на 
тези нужди, а в противоречие с обществените 
интереси. С подаването на оставка се задо-
волява интересът на съдия, прокурор или 
следовател чрез правомерно упражнено свое 
конституционно право да бъде освободен от 
съответния орган на съдебната власт, както 
и интересите на гражданите в тази власт да 
работят мотивирани лица. 
Прекратяването на правоотношението на 
съдия, прокурор или следовател поради ос-
тавка е свързано с правото му свободно да 
избира място на работа и професията, а не с 
имуществото му. Ако той цели чрез упраж-
няване на правото на оставка да получи и 
предвиденото в закона еднократно парично 
обезщетение, този въпрос е извън спора за 
конституционосъобразност на оспорената 
разпоредба и подлежи на уреждане от зако-
нодателя съгласно чл. 22, ал. 4 от Закона за 
Конституционен съд (ЗКС).
По горните съображения и на основание 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията и чл. 22, 
ал. 1 ЗКС Конституционният съд
Р Е Ш И :
Обявява за противоконституционна разпо-
редбата на чл. 166, ал. 3 от Закона за съдебната 
власт (обн., ДВ, бр. 64 от 7.08.2007 г., посл. 
изм. и доп., бр. 76 от 30.09.2016 г.).
Председател:  
Борис Велчев
943