Държавен вестник, бр. 48, 2004 г., стр. 35

Б Р О Й  48
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  35
(3) (Изм.—ДВ, бр. 62 от 1999 г.) Престоят на
лицето в специализирано лечебно заведение за
стационарна съдебно- психиатрична експерти-
за не може да надхвърля 30 денонощия.
(4) По изключение срокът по ал. 3 може да
се удължи само от органа, който е разпоредил
настаняването, но не повече от три месеца.
(5) Съдът изпраща препис от предложение-
то на лицето, чието задължително лечение се
иска. То може в 7-дневен срок да направи въз-
ражение и да посочи доказателства.”
Този текст не влиза в противоречие с прави-
лото на чл. 155, ал. 1 НПК, изключващо право-
мощието на прокурора да разпорежда принуди-
телно настаняване на лице за изследване в пси-
хиатричен стационар в наказателното произ-
водство. Разпоредбата на НПК има характер на
специална правна норма, приложима само в хода
на образувано наказателно производство. Съ-
щата не подлежи на разширително тълкуване,
поради което приложението є не може да бъде
пренесено в хипотезите на чл. 61, ал. 2 и 4 във
връзка с чл. 36, ал. 4 ЗНЗ. В този смисъл, извън
случаите на образувано наказателно производ-
ство, прокурорът може на основание чл. 61, ал. 2
във връзка с чл. 36, ал. 4 ЗНЗ да разпореди лич-
но извършването на съдебно-психиатрична екс-
пертиза, ако съответното лице без основателни
причини откаже това.
По отношение принудителното настаняване
на лице за извършване на съдебно-психиатрич-
на експертиза обжалваните разпоредби на чл. 4,
ал. 2 и чл. 8, ал. 1 и 3 от инструкцията са съоб-
разени с правомощието на прокурора по чл. 61,
ал. 2 във връзка с чл. 36, ал. 4 ЗНЗ. Относно
продължаването на срока на престоя на лицето
в психиатричния стационар, респективно изпис-
ването му, атакуваните текстове на чл. 5, ал. 3
и 4 от инструкцията съответстват на чл. 61, ал. 4
във връзка с чл. 36, ал. 4 ЗНЗ. Предсрочното
прекратяване на задължителното лечение на
лице в психиатричен стационар по смисъла на
оспорения чл. 15, ал. 1 от инструкцията не вли-
за в противоречие със законово регламентира-
ните правомощия на прокурора, тъй като съг-
ласно чл. 36, ал. 8 ЗНЗ задължителното лече-
ние в лечебното заведение се прекратява с ре-
шение на районния съд по местонахождение на
заведението по предложение на районния про-
курор въз основа на съдебно-психиатрична екс-
пертиза от болничното заведение.
Липсва противоречие и с нормата на чл. 5 от
Европейската конвенция за защита на правата
на човека и основните свободи. Конвенцията
забранява лишаването от свобода, освен в из-
черпателно изброените от нея случаи и само в
съответствие със законово регламентирани
процедури. Едно от допустимите изключения
от забраната е посоченото в буква “е” на чл. 5,
т. 1 от конвенцията “законно лишаване от сво-
бода на лице с цел да се предотврати разпрост-
ранението на инфекциозни болести, както и на
душевноболни лица, алкохолици, наркомани
или скитници”. Именно тази хипотеза е уреде-
на в чл. 36, ал. 3 ЗНЗ. Текстът на чл. 36, ал. 4
ЗНЗ препраща съответно към чл. 61 ЗНЗ. Нас-
таняването на лице за изследване в психиатри-
чен стационар по разпореждане на прокурора
се извършва в съответствие със законово рег-
ламентирана процедура. Въз основа на изгот-
вената съдебно-психиатрична експертиза и
предложението на прокурора районният съд
може да постанови задължително лечение на
лицето в държавно или общинско болнично
заведение. Законът предоставя възможност на
лицето, чието задължително лечение се иска,
да направи възражение и да посочи доказател-
ства. Съобразно чл. 62 и 63 ЗНЗ делото се раз-
глежда в открито съдебно заседание, лицето има
право на защита и може да обжалва постанове-
ното съдебно решение.
Жалбата е частично основателна по отно-
шение на атакувания чл. 2, ал. 2, т. 2 от инст-
рукцията. Съгласно обжалваната разпоредба в
психиатричните стационари се приемат и нас-
таняват по принудителен ред лица, за които има
писмено разпореждане или постановление на
прокурора—чл. 155, ал. 1 от Наказателно-про-
цесуалния кодекс (НПК). След изменението на
НПК (ДВ, бр. 70 от 1999 г.) прокурорът няма
право да налага тази мярка на процесуална
принуда в хода на наказателното производство.
Той може да разпореди настаняване на лице за
извършване на съдебно-психиатрична експер-
тиза само при условията, предвидени в чл. 61,
ал. 2 във връзка с чл. 36, ал. 4 ЗНЗ. С оглед на
това обжалваната разпоредба е незаконосъоб-
разна в частта є относно израза “—чл. 155, ал. 1
от Наказателно-процесуалния кодекс (НПК)”.
Предвид изложените съображения съдът на-
мира обжалваната разпоредба на чл. 2, ал. 2, т. 2
от Инструкция № 1 за дейността на здравните
органи при настаняване на лица в психиатрични
стационари по принудителен ред за незаконосъ-
образна в частта є относно израза “— чл. 155,
ал. 1 от Наказателно-процесуалния кодекс
(НПК)”, тъй като противоречи на чл. 155, ал. 1
НПК, поради което на основание чл. 12, т. 4 ЗВАС
същата следва да бъде отменена в тази є част.
Водим от горното и на основание чл. 23
ЗВАС, Върховният административен съд—пет-
членен състав,
Р Е Ш И :
Отменя частично като незаконосъобразна
разпоредбата на чл. 2, ал. 2, т. 2 от Инструкция
№ 1 за дейността на здравните органи при нас-
таняване на лица в психиатрични стационари
по принудителен ред за незаконосъобразна в
частта є относно израза “—чл. 155, ал. 1 от На-
казателно-процесуалния кодекс (НПК)”.
Отхвърля жалбата в останалата є част.
Решението не подлежи на обжалване и в
отменителната част влиза в сила от деня на
обнародването му в “Държавен вестник”.
Председател: Константин Пенчев
30135