Държавен вестник, бр. 36, 2003 г., стр. 16

С Т Р .  16
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  36
щие на президента или на Министерския съвет,
както и ако се предоставят на президента, на
Народното събрание или на Министерския съвет
функции, които сега принадлежат на един от тези
органи. Това ще наруши конституционния баланс,
с което се осигурява изискването на чл.8 от Кон-
ституцията за разделение на властите.
Недопустимо е обикновено Народно събра-
ние да направи промяна в определените от
Конституцията организация, функции и статут
на основните конституционни органи, които
осъществяват държавното управление, както и
в баланса между тях.
Формата на държавното управление няма
да бъде обаче променена, ако се създаде нов
конституционен орган, който не е основен и
създаването му не влияе върху баланса между
останалите органи и основните конституцион-
ни принципи. Такъв би бил например общест-
веният защитник (омбудсманът).
Не е промяна във формата на държавно уп-
равление също така въвеждането на мандат за
някои от ръководителите на съдебни, проку-
рорски или следствени органи, за които досега
няма. Така е, защото, като не е определил за тях
мандат конституционният законодател и не им
е дал статут с мандат, който да характеризира
формата на държавно управление, статутът им
може да бъде променян с въвеждане на мандат.
Формата на държавно управление също така
не ще се промени, ако несменяемостта на ма-
гистратите, която осигурява тяхната независи-
мост, се ограничи до случаи, при които дейст-
вията им станат обективно несъвместими със
служебното им положение и са пречка за из-
пълнение на професионалните им задължения.
Това не само няма да наруши принципите за
разделение на властите и за независимост на
съдебната власт, но ще укрепи и издигне авто-
ритета на съдебната система.
Ограничаването на имунитета на народните
представители и на магистратите само до дейс-
твията във връзка с изпълнение на техните фун-
кции също така не представлява промяна във
формата на държавно управление, защото то не
засяга структурирането на институциите и поло-
жението им в държавата. Такива промени нито
влияят на основните принципи, върху които тя е
изградена, нито нарушават разпоредбите на чл. 8
от Конституцията за разделение на властите, нито
независимостта на съдебната власт.
Не представлява промяна във формата на
държавно управление и възлагането на нови
функции на някои от основните конституцион-
ни органи, когато това няма да накърни балан-
са между институциите и няма да засегне някой
от основните конституционни принципи, като
политически плурализъм (чл. 11, ал. 1 и 2 от
Конституцията), разделението на властите (чл.
8 от Конституцията), правовата държава (чл. 4,
ал. 1 от Конституцията) и независимостта на
съдебната власт (чл. 117, ал. 2 от Конституция-
та). Така би било например, ако се даде законо-
дателна инициатива на президента или ако
Конституционният съд може да бъде сезиран и
от отделни граждани.
Предстоящата интеграция на Република
България в Северноатлантическия алианс и в
Европейския съюз ще наложат възлагане на
нови функции на някои от съществуващите ос-
новни конституционни органи. При запазване
принципите, върху които е изградена държава-
та, на баланса между институциите, това няма
да промени формата на държавно управление.
Б. Относно тълкуването на чл. 149, ал. 1,
т. 2 във връзка с чл. 153 и чл. 155 от Консти-
туцията
Съгласно чл. 153 от Конституцията “Народ-
ното събрание може да изменя и допълва всич-
ки разпоредби на Конституцията с изключение
на тези, които са правомощие на Велико На-
родно събрание.” Във власт на последното са
предоставени най-важните въпроси по държав-
ната уредба, изброени в чл. 158 от Конституци-
ята. Изменението и допълнението на Консти-
туцията от обикновено Народно събрание ста-
ва със закон при определена и утежнена проце-
дура и квалифицирано мнозинство съгласно
чл. 154 и 155 от нея. До изменението є от обик-
новеното Народно събрание тя действа в пъл-
ния си обем. Затова и законът за изменение и
допълнение на Конституцията трябва да е съоб-
разен с разпоредбите є, преди да бъде изменява-
на или допълвана. Това означава най-напред, че
промените не могат да засягат материята, посо-
чени в чл. 158 от нея, която е в правомощията на
Велико Народно събрание. При промяна на Кон-
ституцията от обикновено Народно събрание
трябва също така задължително да се спази про-
цедурата за инициатива на предложението, за
нейното разискване и приемане, установена в
чл. 154 и 155 от Конституцията.
След като законът за изменение и допълне-
ние на Конституцията е закон приет, макар и
при специална процедура и условия от Народ-
ното събрание, той подлежи на конституцио-
нен контрол от Конституционния съд. При липса
на такъв контрол се рискува всяко Народно
събрание да може да изменя Конституцията,
без да спазва предвидения от чл. 154 и 155 от
нея ред за това, както и в нарушение на чл. 153
от Конституцията да засегне въпроси, които са
в компетентност на Велико Народно събрание.
При разискванията по приемане на Конститу-
цията във Великото Народно събрание по този
въпрос не е имало никакви съмнения и колеба-
ния. Контролът обхваща както проверка, дали
материята, до която се отнася, отговаря на чл. 153
от Конституцията и не са засегнати правомощия
на Велико Народно събрание, посочени в чл. 158
от нея, така и проверка дали процедурата по
приемането на закона е съобразена с изисква-
нията на чл. 153 и 154 от Конституцията. При
несъответствие на закона с правомощията на
Народното събрание относно материята, до
която се отнася изменението или допълнение-