Държавен вестник, бр. 64, 2025 г., стр. 40

СТР.  40	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  64
Конституционният съд е разгледал иска­
ния със същия предмет и с Решение № 13 от 
26.07.2024 г. по к.д. № 1/2024 ги е отклонил 
поради непостигане на изискуемото от чл. 151, 
ал. 1 от Конституцията мнозинство.
Съдиите Борислав Белазелков, Галина 
Тонева и Орлин Колев считат и трите искания 
за недопустими по следните съображения:
Настоящото дело е образувано по искания 
за повторно разглеждане на въпроса за кон­
ституционосъобразността на разпоредби от 
Конституцията, приети с § 2 ЗИД на Консти­
туцията (чл. 64 от Конституцията), § 3 ЗИД 
на Конституцията (чл. 65, ал. 1, изр. второ 
от Конституцията), § 7, т. 1 ЗИД на Консти­
туцията (чл. 99, ал. 5 от Конституцията) и 
§ 8 ЗИД на Конституцията (чл. 102, ал. 3, 
т. 3 от Конституцията). Съображенията за 
допустимост на исканията се основават на 
непостигнато мнозинство, изискуемо от Ос­
новния закон при първото им разглеждане, 
което се приема за липса на постановен акт 
на Конституционния съд по същество. 
Разбирането, че решение, при постановя­
ването на което не е постигнато изискваното 
от чл. 151, ал. 1 от Конституцията мнозинство 
от седем съдии, необходимо за уважаването 
му, не може да бъде източник на правото и 
не поражда действие, тъй като няма форми­
рана воля за отхвърляне на искането и няма 
приети мотиви, не може да бъде споделено. 
То противоречи на тезата, че решението, 
постановено при липса на мнозинство, може 
да има правно установяващо, правно регули­
ращо проявление. На нея се противопоставя 
разбирането, че то не би могло да има прояв­
ление, водещо до забрана за пререшаване на 
спора, защото не формира сила на пресъдено 
нещо по предмета на конституционното дело, 
която да бъде реална юридическа пречка за 
ново сезиране на Конституционния съд. Това 
разбиране се основава на липсата на пред­
почитано обяснение за непререшаемостта на 
веднъж проведеното оспорване, но то не може 
да бъде основание изводът в този смисъл да 
бъде отречен само защото не може да бъде 
обяснен по избрания начин. Непререшае­
мостта на веднъж проведеното оспорване 
произтича от ясната разпоредба на чл. 21, ал. 6 
ЗКС, която установява правилото, че когато 
Конституционният съд се е произнесъл с ре­
шение или с определение за недопустимостта 
на направеното искане, по същия предмет 
не могат да се правят нови искания, както 
и от ясната разпоредба на чл. 151, ал. 3 от 
Конституцията, която установява правилото, 
че частта от закона, която не е обявена за 
неконституционна, запазва действието си. 
Непосредственото действие на приетия 
закон е нещо различно от запазеното него­
во действие в резултат на неуспешното му 
оспорване. Веднъж запазено, това действие 
не може да бъде оспорвано в хода на при­
ложението му, докато се събере мнозинство 
за уважаване на искането и преодоляване 
на волята на законодателя или докато се 
събере неуреденото както в Конституцията, 
така и в закона „мнозинство“ за зачитане на 
волята на законодателя чрез „отхвърляне“ на 
неоснователното искане. Конституцията не 
борави с понятия като „обявен за непротиво­
конституционен“ или „отхвърлено искане за 
установяване на противоконституционност“. 
За да бъде запазено действието на оспорения 
закон, Конституцията изисква той да „не е 
обявен за неконституционен“ в резултат на 
неговото оспорване пред Конституционния 
съд. А що се отнася до мотивите, обоснова­
ващи запазването на действието на оспоре­
ния закон, това са мотивите на съдията или 
съдиите, които са приели, че той не следва 
да бъде обявен за неконституционен.
От съдържанието на чл. 151, ал. 3 от Ос­
новния закон се вижда, че Конституцията не 
изисква изричен диспозитив за обявяването на 
оспорения закон за конституционосъобразен 
или за оставяне на искането без уважение. 
Според нея единствено позитивното решение 
на Конституционния съд има конститутивно 
действие и затова може да промени правната 
действителност. Според Конституцията, за да 
запази изцяло или частично действието си, 
е достатъчно оспореният закон да не бъде 
обявен за неконституционен или някоя негова 
част да не бъде обявена за неконституционна, 
т.е. постановяваните в практиката на Консти­
туционния съд отхвърлителни диспозитиви 
служат само „за яснота“ и „за изчерпване“ 
на предмета на делото.
Конституцията не допуска отказ от кон­
ституционно правосъдие. Конституционният 
съд не може да се самоосвободи от задъл­
жението да разгледа и реши допуснатото 
до разглеждане искане за обявяването на 
неконституционност на закон. Той е длъжен 
да постанови решение, ако законът или част 
от него е неконституционен и такова е стано­
вището на не по-малко от седем от членовете 
на решаващия състав. С такова решение се 
уважава изцяло или отчасти предявеното 
искане. Конституцията не изисква от Кон­
ституционния съд формирането на воля за 
отхвърляне на приетото за разглеждане ис­
кане. „Частта от закона, която не е обявена 
за неконституционна, запазва действието 
си.“ Искането е останало без уважение. То 
няма нужда да бъде оставено без уважение 
с нарочен диспозитив. Според Конституция­