Държавен вестник, бр. 61, 2014 г., стр. 85

БРОЙ  61	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  85  
чески увреждания ще бъдат ограничени в 
извършването на правни действия, доколко­
то поради естеството на тяхното състояние 
няма друг, по-ефективен начин за защита на 
техните интереси. Тези ограничения имат и 
друг ефект – охраняват и правата на третите 
лица, които също могат да бъдат засегнати 
от правните действия на лицата с психиче­
ски увреждания, защитават сигурността на 
гражданския оборот. 
Единствените ограничения за поставените 
под запрещение, които са изведени на кон­
ституционно ниво, засягат само активното и 
пасивното им избирателно право (чл. 42, ал. 1 
и чл. 65, ал. 1 от Конституцията), доколкото 
упражняването на избирателно право не е 
просто акт на кандидатиране или гласуване 
в изборите, а представлява волеизявление, 
основано на осъзнат политически интерес.
Законът за лицата и семейството пред­
вижда, че лицата, които поради слабоумие 
или душевна болест не могат да се грижат 
за своите работи, се поставят под пълно 
запрещение и стават недееспособни. Това е 
качествено състояние, отнасящо се до правния 
статус на личността, което води до невъзмож­
ност съответното лице с лични действия да 
придобива права и да поема задължения. По 
своето правно положение недееспособните се 
приравняват на малолетните лица. Вместо тях 
и от тяхно име правни действия извършват 
техните настойници. 
Недееспособността възниква от поставя­
нето под пълно запрещение. То се извършва 
от съда по искане на съпруга, близки родни­
ни, прокурора или от други лица с правен 
интерес. Съдът се произнася въз основа на 
два критерия – медицински, който сочи на 
причините за психическото увреждане, и 
юридически – дали в резултат на слабоумието 
или душевната болест лицето е в състояние 
да се грижи за своите работи. Произнасянето 
на съда на практика включва не само оценка 
на тежестта на психическото увреждане, но 
и прогноза за неговата продължителност във 
времето. Същевременно въпреки наличието на 
медицинския критерий съдът не е обвързан от 
задължението да назначи съдебнопсихиатрич­
на експертиза. Той е длъжен единствено да 
проведе разпит на лицето, чието запрещение 
се иска, и само ако това се окаже недоста­
тъчно, да премине към събиране на други 
доказателства и изслушване на вещи лица 
(чл. 338, ал. 1 от Гражданския процесуален 
кодекс). Въпреки че това решение се осно­
вава и на оценка за продължителността на 
психическото увреждане, липсва механизъм 
за периодична преоценка на това състояние 
и оттам – възможност за възстановяване на 
правата на недееспособния, ако в резултат 
от осъществено лечение или поради други 
обстоятелства са настъпили положителни 
промени в неговото психическо състояние, 
които не оправдават подобно ограничение. 
Нещо повече, поставеният под запрещение е 
лишен от правна възможност пряко да поиска 
от съда отмяна на запрещението. Това могат 
да направят неговите близки, органът по на­
стойничеството или прокурорът (чл. 340 ГПК). 
Законът не урежда изрично правния статус 
на недееспособните. Той се определя чрез 
приравняване към режима на малолетните, 
като изкуствено се слага знак на равенство 
между грижите, полагани от биологичния 
родител към собственото му дете, и грижите, 
полагани към недееспособния от страна на 
настойник, назначен от кмета на общината. 
Законът задължава кмета в интерес на лице­
то да назначи настойнически съвет измежду 
роднините и близките на поставеното под 
пълно запрещение лице (чл. 156 от Семейния 
кодекс). Предвидени са и случаи, в които на­
стойничеството се поема по право от съпруга 
(съпругата) или родителите на поставения под 
пълно запрещение (чл. 173 СК). Остава неясно 
как би могъл да бъде назначен настойник на 
поставен под запрещение, който няма близ­
ки или чиито близки са отказали да поемат 
настойничеството. 
Липсата на детайлна законодателна уредба 
на правния режим на пълнолетните недееспо­
собни лица води до ограничение не просто 
на онези права, упражняването на които 
крие риск за интересите на недееспособния, 
третите лица или обществото, а на необос­
новано широк кръг права, включително и от 
конституционен ранг, които се упражняват 
чрез правни действия. Така например те са 
лишени от правото да защитят честта и дос­
тойнството си, когато ги почувстват засегна­
ти, като предявят тъжба пред съда за обида 
или клевета (чл. 161 НК), нямат признато 
от закона право да подадат молба за защита 
от домашно насилие (по аргумент от чл. 8 
от Закона за защита от домашно насилие), 
лишени са дори от правото да държат собст­
вените си документи за самоличност (чл. 8, 
т. 3 от Закона за българските документи за 
самоличност). 
Действащата законодателна уредба не 
отчита изискванията на Конвенцията за 
правата на хората с увреждания (ДВ, бр. 37 
от 2012 г.) ограниченията за тези лица да 
бъдат пропорционални на състоянието им, 
да се прилагат за възможно най-кратък срок 
и да подлежат на редовно преразглеждане от 
независим орган. 
Сами по себе си оспорените разпоредби на 
чл. 5, ал. 1 (в частта „и стават недееспособни“) 
и на чл. 5, ал. 3 ЗЛС не са в противоречие 
с Конституцията. Те обаче трябва да бъдат 
тълкувани стеснително и единствено по начин, 
който изпълнява конституционното изискване 
да се даде засилена защита на правата на хо­