Държавен вестник, бр. 91, 2002 г., стр. 63

Б Р О Й  91
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  63
5.1.4. Процедура
Претегля се 0,5 до 1 g от пробата с точност 0,001 g
в конична колба 150 сm3 (ml) със запушалка, съдър-
жаща 50 сm3 (ml) дестилирана вода. Прибавят се
5 сm3 (ml) солна киселина (4.1.1.2) (pH на разтвора—
около 0) и се титрува с разтвор на йод (5.1.2) до поява
на жълто оцветяване. Ако е необходимо, се използва
индикатор (например разтвор на скорбяла или тетра-
хлорметан).
5.1.5. Изчисления
Съдържанието на меркаптооцетната киселина се из-
числява по формулата:
92 Ч n Ч 100
0,92 Ч n
 % (M/M) = –––––––– =  –––––––– ,
1000 Ч 10 Ч M
M
където: М е масата на пробата за анализ в g;
n—използваният обем от разтвор на йод в сm3 (ml).
5.1.6. Забележки:
Ако резултатът, изчислен като меркаптооцетна
киселина, е 0,1 % или повече под разрешената макси-
мална концентрация, тогава не е необходимо да се про-
веждат по-нататъшни определяния.
Ако резултатът е равен или е над разрешения мак-
симум на концентрацията и идентификацията е пока-
зала присъствие на няколко редуциращи агента, то-
гава е необходимо да се проведе газхроматографско
определяне.
5.2. Газова хроматография.
5.2.1. Принцип
Меркаптооцетната киселина се отделя от другите
съставки на продукта чрез утаяване с разтвор на кадми-
ев диацетът. След метилиране с диазометан, приготвен
in situ или предварително в разтвор на диетилов етер,
метиловото производство на меркаптооцетната кисе-
лина се определя чрез газотечна хроматография при
използване на метилоктаноат като вътрешен стандарт.
5.2.2. Реактиви
Всички реактиви трябва да са с квалификация “за
газова хроматография”, а водата—бидестилирана.
5.2.2.1. Меркаптооцетна киселина—98 %.
5.2.2.2. Солна киселина— d420 = 1,19 g/cm3 (ml)
5.2.2.3. Метанол.
5.2.2.4. Кадмиев диацетат дихидрат—10 % (М/V).
5.2.2.5. Метилоктаноат—2 % (М/V) разтвор в ме-
танол.
5.2.2.6. Ацетатен буферен разтвор (pH 5):
Натриев ацетат трихидрат—77 g.
Ледена оцетна киселина—27,5 g.
Деминерализирана вода за получаване на краен
обем от 1 1.
5.2.2.7. Солна киселина—3 М разтвор в метанол
(5.2.2.3), приготвен непосредствено преди употреба.
5.2.2.8. 1-метил-3-нитро-1-нитрозогуанидин.
5.2.2.9. Натриев хидроксид—5 М разтвор.
5.2.2.10. Йод—0,05 М стандартен разтвор.
5.2.2.11. Диетилов етер.
5.2.2.12. Разтвор на диазометан, приготвен от
н-метил-н-нитрозотолуен-4-сулфонамид 
(Fieser,
Reagents for Organic Synthesis (Wiley), 1967).
Полученият разтвор съдържа около 1,5 g диазоме-
тан в 100 сm3 (ml) диетилов етер. Тъй като диазомета-
нът е токсичен и твърде нестабилен газ, всички експе-
рименти трябва да се провеждат в мощна камина и да
се избягва използването на стъклария на шлиф (има
специални комплекти за тази цел).
5.2.3. Апаратура
5.2.3.1. Стандартно лабораторно оборудване.
5.2.3.2. Апарат за получаване на диазометан за ме-
тилиране in situ (виж Fales, Н.М., Jaouni,Т.М. and
Babashak, J.F., Analyt. Chem. 1973, 45,2302).
5.2.3.3. Апаратура за предварително получаване на
диазометан (Fieser).
5.2.4. Приготвяне на пробата
В центрофужна епруветка 50 сm3 (ml) се претегля
достатъчно количество от пробата с точност 0,001 g,
което да съдържа предполагаемо количество от 0,05 до
0,007 g меркаптооцетна киселина.
Подкислява се с няколко капки солна киселина
(5.2.2.2), за да се получи pH около 3.
Прибавят се 5 сm3 (ml) деминерализирана вода и
10 сm3 (ml) ацетатен буферен разтвор (5.2.2.6).
Проверява се дали pH е около 5 с хартиен pH-инди-
катор. След това се прибавят 5 сm3 (ml) разтвор на кад-
миев диацетат (5.2.2.4).
Изчакват се 10 min и след това се центрофугира
поне 15 min при 4000 rpm. Отстранява се бистрата
течност, която може да съдържа неразтворими маз-
нини (в случай на кремообразни продукти). Тези
мазнини не трябва да се бъркат с тиолите, които се
събират като компактна маса на дъното на епрувет-
ката. Проверява се да няма утаяване при прибавяне
на няколко капки разтвор на кадмиев диацетат (5.2.2.4)
към бистрата течност.
Ако при предварителната идентификация не е отк-
рито присъствие на редуциращи агенти, различни от
тиолите, йодометрично се проверява дали присъства-
щите в бистрата течност тиоли не надхвърлят 6 до 8 %
от първоначалното количество.
В центрофужната епруветка, съдържаща утайката,
се поставят 10 cm3 (ml) метанол (5.2.2.3) и утайката се
диспергира фино чрез разбъркване със стъклена пръч-
ка. Отново се центрофугира поне 15 min при 4000 rpm.
Бистрата течност се отлива и се проверява за отсъст-
вие на тиоли.
Утайката се промива втори път по същия начин.
В същата епруветка се добавят:
—2 cm3 (ml) разтвор на метилоктаноат (5.2.2.5),
—5 cm3 (ml) солна киселина в метанол (5.2.2.7).
Тиолите се разтварят напълно (малко неразтвори-
мо вещество от пълнителя може да остане). Това е
разтвор “С”.
С аликвотна част от този разтвор се проверява йо-
дометрично дали съдържанието на тиоли е поне 90 %
от това, получено по т. 5.1.
5.2.5. Метилиране
Метилирането се провежда или чрез процедура in situ
(5.2.5.1), или с предварително приготвен разтвор на
диазометан (5.2.5.2).
5.2.5.1. Метилиране in situ
В апарата за метилиране (5.2.3.2), съдържащ
1 cm3 (ml) етер (5.2.2.11), се въвеждат 50 µl разтвор “С”
и се метилира по методика (5.2.3.2) с около 300 mg
1-метил-3-нитро-1-нитрозогуанидин (5.2.2.8). След
15 min (етерният разтвор трябва да е жълт, което по-
казва излишък от диазометан) разтворът на пробата се
прехвърля в шишенце 2 cm3 (ml) с херметична запушал-
ка. Оставя се в хладилник за една нощ. Едновременно
се метилират две проби.
5.2.5.2. Метилиране с предварително приготвен раз-
твор на диазометан.
В колба 5 cm3 (ml) със запушалка се поставя 1 cm3 (ml)
разтвор на диазометан (5.2.2.12) и след това 50 µl раз-
твор “С”. Оставя се за една нощ в хладилник.