Държавен вестник, бр. 95, 2011 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  95
съвет в сферата на външната политика, уре­
дени съответно в чл. 92, ал. 1 и чл. 105, ал. 1 
от Конституцията. 
Новият текст на чл. 3, ал. 2, т. 2 от Закона 
за дипломатическата служба на практика оп­
равомощава дипломатическата служба да пре­
ценява, формулира и изразява съдържанието 
на българските национални интереси, като ги 
„представя и защитава“ в Европейския съюз 
и в Организацията на Северноатлантическия 
договор. При това редакцията на оспорения 
текст дава възможност на дипломатическата 
служба сама да преценява съдържанието, 
средствата, формите, времето и границите на 
представителството и защитата на национал­
ните интереси, а не да отстоява и реализира 
една предварително формулирана и одобрена 
от съответния конституционно оправомощен 
орган позиция. Така на практика министърът 
на външните работи посредством подчинената 
му дипломатическа служба навлиза в компе­
тентността на други конституционно установе­
ни държавни органи. Налице е възлагане на 
правомощия на дипломатическата служба в 
разрез с конституционните разпоредби и като 
последица от това противоконституционно 
разширяване на правомощията на министъра 
на външните работи. 
Редакцията на чл. 3, ал. 2, т. 4 от Закона 
за дипломатическата служба възлага изклю­
чително правомощие на дипломатическата 
служба да осъществява официалните връзки 
с акредитираните в Република България ди­
пломатически и консулски представителства 
на други държави и мисиите на международ­
ни правителствени организации. Текстът на 
оспорената норма игнорира конституцион­
но установената функция на президента да 
представлява Република България в между­
народните отношения (чл. 92, ал. 1 от Кон­
ституцията). Систематичното тълкуване на 
законовия и конституционния текст довежда 
до логически абсурд, тъй като изпълнявайки 
закона, който е задължителен за всички, 
държавният глава ще представлява държавата 
в международните отношения посредством 
дипломатическата служба, която е подчинена 
на министъра на външните работи, а не на 
него. Оспорената разпоредба на закона не 
би допуснала президентът на републиката да 
осъществява официални връзки с акредити­
раните в Република България дипломатиче­
ски представители самостоятелно и по своя 
преценка, а за всеки конкретен случай би 
изисквала да действа чрез посредничеството 
на подчинената на министъра на външните 
работи дипломатическа служба. 
Оспорените разпоредби на чл. 3, ал. 2, т. 1, 
2 и 4 от Закона за дипломатическата служба 
са конституционно недопустими, защото про­
тиворечат на принципа на правовата държава 
(чл. 4, ал. 1 от Конституцията), принципа на 
разделение на властите (чл. 8 от Конституци­
ята), както и на чл. 92, ал. 1, чл. 98, т. 3 и 6 и 
чл. 105, ал. 1 от Основния закон на страната, 
които уреждат правомощията на държавния 
глава и на правителството в областта на външ­
ната политика и международните отношения. 
Поради това те следва да бъдат обявени за 
противоконституционни. 
2. Относно разпоредбата на чл. 11, ал. 2 (из­
менена с § 9 от Закона за изменение и допълнение 
на Закона за дипломатическата служба), чл. 13, 
ал. 1 (изменена с § 10 от Закона за изменение 
и допълнение на Закона за дипломатическата 
служба), чл. 14, ал. 2 и 3 (изменени с § 11 от 
Закона за изменение и допълнение на Закона за 
дипломатическата служба), чл. 15, ал. 1 (изме­
нена с § 12 от Закона за изменение и допълнение 
на Закона за дипломатическата служба), чл. 26, 
ал. 2 (изменена с § 18 от Закона за изменение 
и допълнение на Закона за дипломатическата 
служба) 
Народните представители, внесли искането 
в Конституционния съд, претендират проти­
воконституционност на тези текстове поради 
противоречие със закрепения в преамбюла 
на Конституцията принцип на демократизма. 
В същото време те изтъкват, че оспорените 
текстове дават възможност за субективни и 
необосновани кадрови решения на министъра 
на външните работи на основата на неясни 
критерии, като се заобикалят или нарушават 
действащите към момента организационни 
начала за структуриране на дипломатиче­
ската служба като стабилност, прозрачност 
и кариерно развитие. Изброените разпоредби 
се групират в две категории – такива, които 
се отнасят до изискванията за заемане на 
определени длъжности в дипломатическата 
служба, и такива, регулиращи реда за пос­
тъпване в дипломатическата служба. Консти­
туцията на Република България не съдържа 
норми, които да се отнасят до изграждането 
и функционирането на дипломатическата 
служба. Основният закон не съдържа критерии 
за заемане на съответните дипломатически 
длъжности, нито за постъпване и назначаване 
в дипломатическата служба. Следователно 
тази материя е предоставена изцяло за зако­
нодателно уреждане от Народното събрание. 
Преценката, каква да бъде законовата уредба 
на дипломатическата служба, е предоставена 
от Конституцията на парламента, поради което 
произнасяне за конституционосъобразността 
на атакуваните норми не може да бъде извър­
шено. Последните могат да бъдат оценявани 
единствено с оглед тяхната целесъобразност 
и законодателна стабилност. Цитираните от 
народните представители принципи за ста­