Държавен вестник, бр. 50, 2024 г., стр. 109

БРОЙ  50	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  109  
Ответницата П. А. В. излага съображения 
за неоснователност на касационните жалби и 
моли съдебното решение да бъде оставено в 
сила. Претендира присъждането на адвокатско 
възнаграждение в размер на 1000 лв. на осно­
вание чл. 38, ал. 2 от Закона за адвокатурата.
Ответникът П. Т. З. също счита касацион­
ните жалби за неоснователни. Претендира 
присъждане на разноски съобразно предста­
вен списък на разноските за касационното 
производство.
Прокурорът от Върховната прокуратура 
дава мотивирано заключение за неоснова­
телност на касационната жалба и предлага 
решението да бъде оставено в сила като ва­
лидно, допустимо и правилно.
Върховният административен съд, петчле­
нен състав, след като прецени направените 
в жалбите оплаквания във връзка със ста­
новищата на страните и доказателствата по 
делото, констатира следното:
Касационните жалби са процесуално до­
пустими като подадени в срока по чл. 211 от 
АПК и от надлежни страни.
Разгледани по същество, те са неоснова­
телни.
За да отмени оспорените разпоредби от 
Наредбата за условията и реда за провеждане 
на граничен здравен контрол на Република 
България (по-нататък наричана само Наред­
бата или НУРПГЗКРБ), съдът е приел, че тя 
е приета от компетентния за това орган, при 
надлежна законова делегация, в съответствие 
с изискванията за форма, но при наличието 
на отменителните основания по чл. 146, т. 3 и 
4 от АПК – допуснати съществени нарушения 
на административнопроизводствените пра­
вила – чл. 2а (отм.) от ЗНА, и противоречие 
с материалноправните разпоредби на чл. 35, 
ал. 2 от КРБ и чл. 63, ал. 4 и 5 от ЗЗ.
Така постановеното решение е валидно, 
допустимо и правилно и не са налице реле­
вираните от касационните жалбоподатели 
касационни основания по чл. 209, т. 3, предл. 
І – ІІІ от АПК.
Решаващият правен извод на първоин­
станционния съд за допуснати съществени 
нарушения на правилото на чл. 2а от ЗНА е в 
пълно съответствие със събраните по делото 
доказателства. Противно на изложеното в 
касационната жалба на МС, при извършената 
преценка относно спазването на процедурата 
по Закона за нормативните актове и указа 
за прилагането му, съдът е съобразил точно 
редакцията на закона и указа към датата на 
приемане и на обнародване на нормативния 
акт, чиито разпоредби се оспорват.
Съобразно нормата на чл. 2а от ЗНА в 
редакцията є от ДВ, бр. 55 от 2003 г. лицата, 
за които възникват задължения или ограни­
чения по силата на нов нормативен акт, се 
уведомяват преди неговото приемане. Уведо­
мяването се извършва чрез изпращането на 
проекта до представителни организации на 
тези лица, чрез публикуването му в средствата 
за масово осведомяване, в интернет или чрез 
оповестяването му по друг подходящ начин, 
като в срок не по-кратък от един месец за­
сегнатите могат да представят предложения и 
възражения до съответния компетентен орган.
Първоинстанционният съд е установил, че 
съгласувателната процедура по чл. 15 от Указ 
№ 883 от 24.04.1974 г. за прилагане на Закона 
за нормативните актове, детайлизирана в 
Устройствения правилник на МС, е спазена 
по отношение на съгласуването на проекта 
на Наредбата с останалите министерства, но 
не е спазена разпоредбата на чл. 2а от ЗНА 
(отм.) лицата, за които възникват задължения 
или ограничения по силата на новия норма­
тивен акт, да бъдат уведомени преди неговото 
приемане по някой от предвидените способи. 
Действително в представената по делото ад­
министративна преписка липсват каквито и 
да било доказателства за оповестяването на 
проекта за Наредбата.
Касационната инстанция споделя изця­
ло извода на първоинстанционния съд, че 
проектът на нов подзаконов нормативен акт 
следва да бъде оповестен по реда на чл. 2а от 
ЗНА, което в случая не е спазено. Липсват 
доказателства този проект да е бил изпращан 
до представителни организации на лицата, за 
които възникват задължения или ограничения 
(доколкото се касае за дейности, свързани със 
здравен контрол върху болести, това биха мог­
ли да бъдат пациентски организации, съсловни 
организации и пр.). Няма и доказателства, че 
проектът е бил публикуван в средствата за 
масово осведомяване, в интернет или е бил 
оповестен по друг подходящ начин. Ето защо 
правилно тричленният състав на Върховния 
административен съд е счел, че при приемане 
на оспорения подзаконов нормативен акт е 
допуснато съществено нарушение на админист­
ративнопроизводствените правила, тъй като 
издателят на Наредбата е имал задължението 
да уведоми за проекта заинтересованите лица 
и организации, за да могат същите да упраж­
нят предоставеното им от закона право да 
предложат становище по предложения проект.
В тази връзка не може да бъде споделена 
тезата на МС, че преценката на коя заинтере­
сована организация да се изпрати проектът, 
принадлежи изцяло на вносителя, а законът 
не регламентира нито конкретен начин на 
оповестяване, нито конкретен адресат, който 
да участва в обсъждането. Тази теза е в пълно 
противоречие с нормата на чл. 2а от ЗНА (отм.) 
в относимата є редакция, която предвижда 
изрично задължение за уведомяване, както и 
конкретни начини как да бъде сторено това.
Не може да бъде споделена и тезата на ми­
нистъра на здравеопазването, че нарушението