Държавен вестник, бр. 17, 2023 г., стр. 7

БРОЙ  17	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
Тълкувателно решение № 8 от 23.04.2018 г. 
по к.д. № 13/2017 г. и др.) правните спорове, 
за които на съдилищата е предоставена пра-
вораздавателна власт от закона, определят 
тяхната „компетентност“ и съдът намира, че 
този термин коректно отразява същността на 
поставения за разрешаване конституционен 
проблем по настоящото дело.
По съществото на искането за тълкуване 
на Основния закон Конституционният съд 
намира следното:
Съдебният контрол за законност върху 
актовете и действията на административните 
органи, предвиден в чл. 120 от Конституцията, 
е съществен белег на правовата държава и 
проявление на класическата максима, според 
която правосъдието е основа на държавата 
(Iustitia fundamentum regnorum est). Този контрол 
е гаранция, че разпоредбата на чл. 4, ал. 1 
от Основния закон, според която Република 
България е правова държава и се управлява 
според Конституцията и законите на страната, 
не е просто декларация, а реално приложим 
в действителността правен принцип, отра-
зяващ разбирането, че в правовата държава 
всички – и управляващи, и управлявани, са 
еднакво подчинени на правото и са равни 
пред закона (Решение № 12 от 13.10.2016 г. по 
к.д. № 13/2015 г.). Многократно в практиката 
си съдът е подчертавал, че съдебният контрол 
за законност върху актовете и действията 
на администрацията, предвиден в чл. 120, 
ал. 1 от Конституцията, е присъща на пра-
вовата държава характеристика, чрез която 
се проявява нейната правозащитна функция 
и се осъществява принципът на законността 
в сферата на държавното управление (Тъл-
кувателно решение № 13 от 22.07.1993 г. по 
к.д. № 13/1993 г., Тълкувателно решение № 21 
от 26.10.1995 г. по к.д. № 18/1995 г., Решение 
№ 5 от 18.04.2003 г. по к.д. № 5/2003 г., Решение 
№ 1 от 1.03.2012 г. по к.д. № 10/2011 г., Решение 
№ 4 от 9.04.2019 г. по к.д. № 15/2018 г. и др.). 
Както е разяснено в Тълкувателно решение 
№ 21 от 26.10.1995 г. по к.д. № 18/1995 г., 
чрез съдебния контрол се конкретизира 
„основният принцип на съдебна защита на 
правата и законните интереси на гражданите 
и юридическите лица“, като едновременно с 
това този контрол „ограничава и възможната 
злоупотреба с власт от страна на държавните 
органи“. В Решение № 6 от 27.03.2018 г. по  
к.д. № 10/2017 г. Конституционният съд е 
обърнал внимание на значението на осъщест-
вяваното от съдилищата правораздаване като 
проявление на принципа на правовата държава, 
като е посочил, че правораздавателната функ-
ция на съдилищата „разкрива неразривната 
връзка и с понятието за правова държава, 
основаващо се на разбирането за отричане на 
абсолютната власт в държавата, признаване 
господството на правото, инкорпориращо най-
висши цивилизационни ценности, за гаранции 
и закрила на личната и политическата свобода, 
чрез разделяне, ограничаване и балансиране 
при упражняването на държавната власт“. 
Упражняваният от независим съд контрол за 
законност на актовете и действията на адми-
нистрацията е до такава степен определящ 
за функциониращата правова държава, че да 
обоснове извода, според който този контрол е 
„конститутивен елемент на правовата държава“ 
(Тълкувателно решение № 13 от 22.07.1993 г. 
по к.д. № 13/1993 г.). 
Именно предвид основополагащото за 
правовата държава значение на съдебния 
контрол за законност на актовете и дейст-
вията на администрацията в практиката си 
Конституционният съд тълкува стеснител-
но възможността да се изключи съдебното 
обжалване на административните актове, 
която допуска чл. 120, ал. 2 in fine от Кон-
ституцията (Решение № 7 от 19.06.1995 г. по 
к.д. № 9/1995 г., Решение № 8 от 12.05.1999 г. по 
к.д. № 4/1999 г., Решение № 3 от 25.09.2002 г. 
по к.д. № 11/2002 г.). Изключенията от пра-
вилото според съда могат да се оправдаят 
единствено със „сериозни и основателни 
причини“ (Решение № 18 от 14.11.1997 г. 
по к.д. № 12/1997 г.), респ. със защитата на 
„особено важни интереси на гражданите и 
обществото“ (Решение № 5 от 9.05.2006 г. 
по к.д. № 1/2006 г.), и да се отнасят само за 
„изрично посочени“, а не „всички админис­
тративни актове на широк кръг администра-
тивни органи“ (Решение № 8 от 12.05.1999 г. 
по к.д. № 4/1999 г.), като това изключване 
не може да засяга основни конституцион-
ни права (Решение № 7 от 19.06.1995 г. по 
к.д. № 9/1995 г., Решение № 8 от 12.05.1999 г. 
по к.д. № 4/1999 г., Решение № 5 от 9.05.2006 г. 
по к.д. № 1/2006 г.). В Тълкувателно решение 
№ 14 от 4.11.2014 г. по к.д. № 12/2014 г. е из-
ведено принципното положение, че „достъпът 
до съда като самостоятелно основно право“ 
може да бъде стеснен (включително като по 
изключение бъде въведена необжалваемост на 
някои административни актове) „само когато 
накърнява висш, признат от Конституцията 
публичен интерес“. Изрично е отбелязано, че 
във всички случаи ограничението трябва да е 
съобразено с принципа на съразмерност – да е 
наложително за защитата на съответния висш 
интерес, да бъде най-подходящото и възможно 
най-мекото средство за ефективно постигане 
на конституционно оправданата цел.
Контролът за законност на актовете и 
действията на административните органи, 
който осъществяват съдилищата по силата 
на чл. 120, ал. 1 от Конституцията, включва, 
без да се изчерпва със, държавната функция 
по осъществяване на административно пра-
вораздаване по смисъла на това понятие, 
вложен в чл. 125, ал. 1 от Конституцията,