Държавен вестник, бр. 19, 2017 г., стр. 103

БРОЙ  19	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  103  
на популациите при доказана необходимост се 
регулира числеността на някои видове дивеч 
при условия и по ред, определени с правил-
ника за прилагането на закона, като в ал. 2 
от същата разпоредба конкретно е посочено, 
че подивелите и скитащите кучета и котки в 
ловностопанските райони се унищожават. При 
това изчерпателно посочване на видовете 
животни и техните характеризиращи призна-
ци, за които законодателят е възприел като 
застрашаващи запазването на екологичното 
равновесие, като с цел опазването на дивеча 
е допуснал тяхното унищожаване.
В посочената по-горе разпоредба на § 11 от 
Закона за лова и опазване на дивеча, с която 
са делегирани правомощия на Министерския 
съвет да приеме правилник, който по смисъла 
на чл. 7, ал. 1 от Закона за нормативните ак-
тове „Правилникът е нормативен акт, който 
се издава за прилагане на закон в неговата 
цялост, за организацията на държавни и мест-
ни органи или за вътрешния ред на тяхната 
дейност“, поради което е основателно възра-
жението в жалбата, че оспореното допълнение 
към разпоредбата на чл. 73, ал. 3 ППЗЛОД не 
кореспондира с този в закона. Нещо повече, 
след като правното регулиране за опазване на 
дивеча, за което законодателят е предвидил 
правомощието на Изпълнителната агенция 
по горите, която се подпомага от ловните 
сдружения за извършване на унищожаването 
на подивелите и скитащите кучета и котки, 
е намерило първичната си уредба именно в 
Закона за лова и опазване на дивеча, но не 
го е предвидил като мярка по отношение 
на кучета, придружаващи стада от домашен 
добитък, без поставени спъвачки, поради 
което е недопустимо компетентния орган да 
разширява приложното поле и по отношение 
на такива животни с посочената поведенческа 
особеност. Доколкото е правомощието на 
административния орган да издаде норма-
тивен акт за прилагане на закон в неговата 
цялост, то в случая се касае за доразвиване 
и регламентиране на хипотеза на чл. 40, 
ал. 2 ЗЛОД. В този смисъл допълването на 
разпоредбата на чл. 73, ал. 3 ППЗЛОД излиза 
и извън кръга на въпроси, за които издате-
лят на подзаконовия нормативен акт е бил 
овластен да го издаде.
Законът е нормативен акт от по-висока 
степен. Правилникът не може да съдържа 
разпоредби, които противоречат на нормати-
вен акт от по-висок ранг, тъй като съгласно 
императивното изискване на чл. 15, ал. 1 от 
Закона за нормативните актове нормативният 
акт следва да съответства на Конституцията 
на Република България и на другите норма-
тивни актове от по-висока степен.
Неоснователен е доводът на ответника 
относно съответствието на допълнения текст 
в оспорената разпоредба е извършено въз 
основа на допуснатата от закона възможност 
за доразвиване на законовата разпоредба на 
чл. 40, ал. 2 ЗЛОД, като това допълване съ-
ответства на целта на закона, като доразвива 
идеите му, без да им противоречи. Съгласно 
тази разпоредба и във връзка с правомощията, 
въведени в чл. 4 ЗЛОД, където регулацията на 
правилата за организация на ловното стопан-
ство, което е част от държавната политика и 
попада в областта на изпълнителната дейност, 
но третирането на кучетата, придружаващи 
стадата от домашен добитък, без поставени 
спъвачки с тези, които са подивели и скитащи, 
като еднакво застрашаващи дивеча в ловнос-
топанските райони не съответства на целта на 
закона. Характеристиката им „придружаващи 
стадата“ следва да се тълкува като елемент 
на социализация в поведението им, поради 
което е недопустимо тяхното приравняване 
с подивелите и скитащите кучета.
Нещо повече, след като в чл. 91а ЗЛОД е 
уредена от законодателя хипотеза, при която 
е предвидил административнонаказателна 
отговорност на собствениците на овчарски и 
пастирски кучета без спъвачки извън населени 
места и има за цел да предпише поведение 
на лицата, които имат контрол над тези жи-
вотни, да се въздържат от воденето на кучета 
без предписаните мерки за предотвратяване 
на възникване на застрашаващо поведение 
към дивеча в ловностопанските райони, то с 
направеното изменение на атакуваната раз-
поредба е въведено различно третиране при 
еднаква хипотеза.
Възраженията на ответните страни не 
обосновават извод, различен от изведения, 
а именно, че обжалваният подзаконов нор-
мативен акт в оспорената част противоречи 
на норми от по-висок ранг, т.е. е постановен 
в нарушение на чл. 15, ал. 1 ЗНА, изискващ 
съответствие на нормативния акт с Консти-
туцията и другите нормативни актове от по-
висока степен. Тук следва да се допълни и че 
съгласно чл. 4, ал. 1 КРБ Република България 
е правова държава и се управлява според Кон-
ституцията и законите на страната. Налага 
се извод за материална незаконосъобразност 
на оспорената част на разпоредба на чл. 73, 
ал. 3 ЗЛОД и твърденията на ответниците 
за противното не намират опора в закона. 
На практика с оспорената разпоредба по от-
ношение на кучета, придружаващи стада от 
домашен добитък, за пръв път се въвеждат 
мерки за тяхното унищожаване, което е в 
противоречие с чл. 7, ал. 2 ЗНА. Тези отно-
шения следва да бъдат уредени първоначално 
със закон. Подзаконовият нормативен акт 
би могъл впоследствие да ги конкретизира и 
да уреди детайлно отношенията по тяхното 
приложение, но не и да ги въвежда за първи