Държавен вестник, бр. 39, 2011 г., стр. 27

БРОЙ  39	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  27  
вот на недоверие е средството за сваляне на 
правителството от власт посредством търсенето 
на политическа отговорност или най-малкото 
упражняването на натиск върху него за промени 
във водената политика, то вотът на доверие, 
искан от Министерския съвет, е средство за 
активна защита с цел политическа стабилизация 
на изпълнителната власт и демонстриране на 
обща воля на управляващото мнозинство да 
продължи да осъществява заявяваната политика. 
Правната природа на вота на недоверие 
по чл. 89 и на вота на доверие по чл. 112 от 
Конституцията демонстрира сходство между 
двата института в предмета на „проверката“ при 
гласуването в Народното събрание – налице ли 
е парламентарно доверие към Министерския 
съвет и съществува ли политическо мнозинство 
в законодателния орган, което да подкрепя 
изпълнителната власт в лицето на правител-
ството. В същото време еднакви са правните 
последици от реализиране на парламентарната 
отговорност на правителството при гласуване 
вот на недоверие, внесен по инициатива на 
парламентарната опозиция, и от отказа на 
парламентарна подкрепа при отхвърляне на 
поискан от правителството вот на доверие. И 
в двата случая конституционният законодател 
предвижда, че правомощията на правителството 
се прекратяват. В същото време различията 
между двата конституционни института, които 
стоят в основата на парламентарната форма 
на управление, са съществени. Различен е 
субектът на предложението – най-малко една 
пета от народните представители при вота на 
недоверие (чл. 89 от Конституцията) и Минис-
терския съвет при вота на доверие (чл. 112 от 
Конституцията). Различно е мнозинството за 
приемане на решенията – повече от полови-
ната от общия брой на депутатите при вота на 
недоверие (абсолютно мнозинство) и повече от 
половината от присъстващите на заседанието 
депутати при вота на доверие (обикновено 
мнозинство). Различни са и самите парламен-
тарни процедури, включително и сроковете за 
тяхното осъществяване според Правилника за 
организацията и дейността на Народното съ-
брание. Конституционната уредба приравнява 
само правните последици от неуспешния вот 
на доверие с тези на успешния вот на недове-
рие, предвиждайки и в двата случая оставката 
на правителството (чл. 89, ал. 2, чл. 112, ал. 2 
от Конституцията, Решение № 4 от 1994 г. по 
к.д. № 8 от 1994 г.). При гласуване на дове-
рие, както и при неуспешен вот на недоверие, 
правителството остава на власт, но правните 
последици на тези две хипотези не са еднакви. 
В случай че Народното събрание отхвърли вота 
на недоверие, правителството остава на власт 
и заедно с това гарантира стабилността си за 
срок от шест месеца, в рамките на който срок 
не може да бъде внасян нов вот на недоверие 
на същото основание. Този предпазен срок е 
изрично уреден само в чл. 89, ал. 3 от Консти-
туцията и е последица, свързана единствено с 
института на вот на недоверие. Целта на тази 
конституционна гаранция е изяснена изчерпа-
телно с Решение № 13 от 1992 г. по к.д. № 27 
от 1992 г. Това решение на Конституционния 
съд има за предмет тълкуването изключително 
на чл. 89, ал. 3 от Конституцията. Никъде не е 
засегнат въпросът за аналогично прилагане на 
шестмесечен предпазен срок и при хипотезата 
на чл. 112 от Конституцията, когато прави-
телството е преминало през успешен вот на 
доверие, още повече, че този въпрос е извън 
предмета на тълкуване. Да се правят изводи 
на базата на Решение № 13 от 1992 г. по к.д. 
№ 27 от 1992 г., че предпазният шестмесечен 
срок, изрично предвиден за процедурата по 
чл. 89, трябва да се прилага и за процедурата 
по чл. 112 от основния закон, при положение, 
че такъв срок в текста на чл. 112 не е уреден от 
конституционния законодател, е необосновано 
и конституционно недопустимо. 
Систематичното място на правилото на 
чл. 89, ал. 3 от Конституцията е в глава трета 
„Народно събрание“ и категорично потвържда-
ва волята на конституционния законодател да 
ограничи със срок само предложенията за вот 
на недоверие в хипотезата на вече отхвърлено 
искане за гласуване на недоверие на министър-
председателя или правителство. Липсата на из-
ричен конституционен текст в уредбата на вота 
на доверие (чл. 112, глава пета „Министерски 
съвет“), идентичен с нормата на чл. 89, ал. 3, 
допуска внасянето на предложение за вот на 
недоверие на основание, идентично с това на 
вече гласуван от парламента вот на доверие, 
без това право да е ограничено с каквито и да 
са срокове. Правото на една пета от народни-
те представители да предложат гласуване на 
недоверие на министър-председателя или на 
Министерския съвет се балансира от предпаз-
ния шестмесечен срок по чл. 89, ал. 3 като 
мярка срещу недобросъвестно или прекомерно 
нарушаване на стабилитета на държавното 
управление. Подобен баланс и симетрия не 
може да се търси и прилага по отношение на 
уреденото в чл. 112 от Конституцията право-
мощие на Министерския съвет да поиска от 
Народното събрание да му гласува доверие, 
защото би довел до нежелан от конституцион-
ния законодател правен резултат – защита на 
правителството в резултат от негово собствено 
действие, при това без да е налице атакуване 
на управлението от парламентарната опозиция. 
Допускането на шестмесечния предпазен срок 
като правна последица от вота на доверие оз-
начава да се приложи разширително тълкуване 
на правната норма, съдържаща се в чл. 89,