Държавен вестник, бр. 88, 2021 г., стр. 16

СТР.  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  88
територии като специална ЗЗ, съгласно 
изискванията на Директива 92/43/ЕИО, от 
страна на България. В този Интегриран 
план изрично е посочена необходимостта 
от забрана за разораването на площи, про-
мяната на предназначението и начина на 
трайно ползване на ливади, пасища, мери и 
др., тъй като това води до пряка загуба на 
видове, съобщества и местообитания, както 
и за промяната на предназначението на зе-
меделски земи и земи от горски територии, 
и такива забрани се установяват в т. 5.7 и 
в т. 5.8 от Заповед № РД-815 от 12.12.2017 г. 
на министъра на околната среда и водите, 
оспорена пред сезиращия съд ВАС (три- 
членен състав). В контекста на изложеното 
може да се каже, че утвърденият план за 
възстановяване на указаната ЗЗ съдържа 
елементи на план за управление. Не е без 
значение за ефективното ползване на част-
ната собственост в ЗЗ предвидената от ЗБР 
възможност за заличаване на ЗЗ, както и за 
промяна на забраните или ограниченията на 
дейностите във всяка ЗЗ, при определени от 
закона условия (чл. 16 ЗБР).
Изложеното, включително в началото на 
мотивите относно ЗБР, показва, че мерките, 
установявани със заповед на министъра на 
околната среда и водите, са проекция на 
законодателно предвидената възможност за 
това (чл. 12, ал. 2, т. 5 ЗБР), съобразено с 
конкретните цели на опазването в „съот-
ветната“ ЗЗ, обусловени от екологичните 
изисквания на местообитанието и видовете, 
за които е обявена тази ЗЗ. Същественото 
е, че тези мерки не са резултат просто на 
свободната преценка на органа, компетен-
тен да издаде заповедта. Те се основават на 
изцяло научни данни за категоризирането 
на природозащитно състояние на местооби-
танията и видовете (отразено в списъка на 
обявените ЗЗ), което състояние е решава-
що за „необходимите“ и „подходящите“, за 
предотвратяването на неговото влошаване, 
мерки – ограничения и забрани, които като 
елемент на такива заповеди, за тази част 
от тях, им придават характер и на план за 
управление. При застрашени от изчезване 
местообитания и видове, належащо нуждаещи 
се от приоритетна защита, както в насто-
ящия случай, мерките по необходимост са 
съществено ограничаващи възможността за 
ползването от собствениците/ползвателите на 
земи, изключвайки значителен спектър или 
всякакви дейности, с цел възстановяване на 
благоприятното природозащитно състояние 
на местообитанията и видовете, за които е 
обявена „съответната“ ЗЗ. Такива заповеди не 
ограничават по конституционно недопустим 
начин правото на частна собственост като 
основно право на гражданите, доколкото 
с тях не се засяга владението и разпореж-
дането, а ограничаването на ползването, 
основавано на изцяло научни критерии за 
запазване на местообитанието и в крайна 
сметка на вида – водещата цел на Директива 
92/43/ЕИО, транспонирана чрез ЗБР, е съ-
размерно на конституционно защитена цел 
от публичен интерес – опазване на околната 
среда и разнообразието на живата природа, 
за осигуряване на правото на гражданите 
на здравословна и благоприятна околна 
среда, и следователно не обуславят на това 
основание противоконституционност на раз-
поредбата на чл. 12, ал. 7 ЗБР. Поради това 
Конституционният съд намира искането на 
вносителя за установяване на несъответствие 
на разпоредбата на чл. 12, ал. 7 ЗБР с нор-
мите на чл. 17, ал. 1 и 3 от Конституцията 
за неоснователно.
– Относно поддържаното от ВАС (тричле-
нен състав) в искането, че нормата на чл. 12, 
ал. 7 от ЗБР противоречи на разпоредбата 
на чл. 120, ал. 2 от Конституцията, като 
лишава собствениците от съдебен контрол 
върху административния акт, който засяга 
техни права и интереси
Проекция на основополагащия принципа 
на правовата държава (чл. 4, ал. 1 от Кон-
ституцията) в областта на правата, правото 
на достъп до съд/достъп до правосъдие (в 
по-широката рамка на правото на защита, 
установено с разпоредбата на чл. 56 от Кон-
ституцията), и като гаранция за останалите 
основни права и като право със собствена 
съдържателна ценност, означава, че пътят 
към безпристрастен и справедлив съд трябва 
да е винаги отворен. Както други основни 
права, каквото е и правото на частна соб-
ственост, правото на достъп до правосъдие 
не е абсолютно и може да бъде ограничава-
но. Във връзка с настоящото производство е 
от значение да се отбележи, че въвеждайки 
общата клауза за обжалваемост на актовете 
на администрацията (чл. 120, ал. 1 от Основ-
ния закон), конституционният законодател 
едновременно балансира потенциалната 
колизия между публичния интерес и този 
на частноправните субекти и предвиж-
да възможност законодателят да изключи 
някои административни актове от нейния 
обхват – чл. 120, ал. 2 от Конституцията. В 
Решение № 14 от 2014 г. Конституционният 
съд определя конституционната мяра на 
изключението по чл. 120, ал. 2 от Консти-
туцията и извежда критериите, от които е 
обвързан законодателят, позовавайки се на 
релевантна своя практика. Според мотивите 
и формулираното принципно положение от 
същото решение по изключение е допустимо 
със закон да се предвиди необжалваемост 
пред съд на изрично посочена категория ад-
министративни актове; тази необжалваемост 
не може да засяга реализацията на основните 
права и свободи на гражданина, освен ако се 
налага за защитата на висши конституционни