Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 28

СТР.  28	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  15
ление на народа, от народа и за народа“ – чл. 2, 
ал. 5; „Националният суверенитет принадлежи 
на народа и се упражнява от неговите пред-
ставители и чрез референдум“ – чл. 3, ал. 1), 
в Италианската конституция („Суверенитетът 
принадлежи на народа и се упражнява от народа 
във формите и границите, определи от Консти-
туцията“ – чл. 1), в Хърватската конституция 
(„Народът осъществява властта чрез избиране 
на представители и чрез пряко приемане на 
решения“, direct decision-making – чл. 1) и др. 
Разпоредбата на чл. 1, ал. 2, изр. второ 
е специфична и може да се разглежда като 
съществен елемент от българската консти-
туционна специфика (идентичност). Но тя е 
факт – и нейното пренебрегване, още повече 
нарушаване, по каквито и да било съображения, 
е несъвместимо с всяка идея за върховенство 
на Конституцията. В този смисъл именно прин-
ципът на правовата държава, въплътен в чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията, и в частност едното 
негово измерение – принципът на правна си-
гурност – не търпи произволно ограничаване на 
предметния обхват или регулативния потенциал 
на чл. 1, ал. 2 от КРБ.
В реализация на основополагащия за демо-
кратичната държавност принцип на народния 
суверенитет в тази разпоредба е въплътено 
разбирането, че суверенът (народът) може да 
се произнася относно (и то именно в смисъл 
на „да решава“, не просто да изразява мнение, 
с оглед на което после друг – бил той и пар-
ламентът – да решава) конкретни управленски 
въпроси (по отношение на „националните 
референдуми“ чл. 9, ал. 1 от ЗПУГ въвеж-
да уточнението „по въпроси с национално 
значение“6). В настоящото решение на КС се 
потвърждава еднозначно: „конституционният 
законодател е установил две основни форми на 
осъществяване на държавната власт с равнос-
тоен конституционен ранг – пряко и предста-
вително (чл. 1, ал. 2 от Конституцията), които 
взаимно се допълват и укрепват стабилността 
на модерната демократична държава. И двете 
форми на осъществяване на държавната власт 
в конституционната демокрация се основават 
на върховенството на правото, чието най-яр-
ко проявление е върховенството на основния 
закон на държавата, какъвто е и действащата 
българска Конституция.“ 
2. Прогласеното в чл. 1, ал. 2, изр. второ 
изначално правомощие на суверена сам и 
непосредствено да осъществява цялата дър-
жавна власт естествено включва и гарантирана 
възможност той сам да предизвика свое про-
изнасяне по управленски въпроси – чрез съот-
ветната форма на осъществяване на властта, 
по „въпроси с национално значение“ – чрез 
национален референдум. Затова напълно 
споделям и изразеното в решението на КС 
6 На второто ограничително уточнение „въпроси 
от компетентността на НС“ ще се спра нататък.
разбиране за „равностойност“ („равностоен 
конституционен ранг“) на двете форми на 
осъществяване на държавната власт – пряко 
и представително – както и че те „взаимно 
се допълват и укрепват стабилността на мо-
дерната демократична държава“, тъй като се 
„основават на върховенството на правото“.
Поради изложеното смятам обаче за на-
пълно несъвместимо с духа на Конституцията 
всяко разбиране за референдума като „вид 
допитване до народа“, извадено от същност-
ния му смисъл на „решаване от народа“ 
и натоварено (вкл. езиково) с разбиране 
за ограничена социологическа, евентуално 
политико-консултативна, функция на ин-
струмента на прякото народовластие. Вярно 
е, че чл. 42, ал. 1 от КРБ използва израза 
„допитвания до народа“, но именно в същия 
смисъл като израза в ал. 2 „референдуми“ – а 
двете заедно в смисъла на чл. 1 „осъществява 
пряко държавна власт“. Възможната роля на 
допитване (консултиране) на някои рефе-
рендуми, които не са получили достатъчно 
широка представителност (достатъчно голям 
брой участвали в него граждани), не само не 
лишава произнасянето на мнозинството от 
гласувалите на такъв референдум граждани 
от незаобиколима политическа значимост, 
но и не позволява всеки референдум да се 
възприема като „консултация“. Самият закон, 
който урежда произвеждането на референду-
ми (ЗПУГ), е озаглавен „за пряко участие на 
гражданите“ – не за „допитване“ или друго в 
този смисъл. Неговата ал. 1 ясно определя, 
че законът „урежда условията, организацията 
и реда за пряко участие на гражданите на 
Република България при осъществяване на 
държавната и местната власт“ – не просто 
„участие“, а участие в „осъществяването“ на 
държавната власт.
Затова смятам, че беше необходимо нас- 
тоящото решение на КС ясно да изрази раз-
биране за националния референдум като 
начин „за пряко решаване от гражданите“. 
При достатъчна представителност, с всеки 
национален референдум суверенът приема 
управленско решение. Именно това разбира-
не според мен е отразено и в ал. 6 на чл. 9 
от ЗПУГ: „Решението, прието с национален 
референдум, не подлежи на последващо одоб- 
рение от Народното събрание.“
3. Дори да може да се спори относно ро-
лята на тази разпоредба на гарант за широко 
представителство на суверена – с оглед не-
отклонно спадащата избирателна активност 
в парламентарни избори – очевидно ми се 
струва, че по този начин легитимността на 
такъв референдум е най-малкото приравнена 
на легитимността на избраното при същата 
избирателна активност (брой участвали изби-
ратели) Народно събрание. Когато суверенът 
с мнозинство се произнесе на национален