Държавен вестник, бр. 10, 2014 г., стр. 3

БРОЙ  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
(обн., ДВ, бр. 103 и 104 от 2006 г.; изм., бр. 97 
от 23.11.2007  г.), определящи конституцион­
ната основа на условията за придобиване 
на правото на собственост върху земеделска 
земя, гори и горска земя от граждани на 
друга държава – членка на ЕС. Вносителите 
поддържат, че с Решението се налага забрана 
на граждани и ЮЛ от държавите – членки на 
Европейския съюз, и от държавите, страни по 
Споразумението за Европейско икономическо 
пространство (СЕИП), за времето след 1 януари 
2014 г. до 1 януари 2020 г. да придобиват пра­
во на собственост върху земя на територията 
на Република България, поради което искат 
да бъде обявено за противоконституционно.
С определение от 14 ноември 2013 г. съдът 
е допуснал искането за разглеждането по 
същество. Със същото определение са кон­
ституирани като заинтересовани страни На­
родното събрание, президентът на Република 
България, Министерският съвет, министърът 
на правосъдието, министърът на външните 
работи, министърът на земеделието и храните, 
главният прокурор, Върховният касационен 
съд, Върховният административен съд, ом­
будсманът на Република България, Висшият 
адвокатски съвет, Съюзът на юристите в 
България, Българската асоциация за европей­
ско право, Институтът за модерна политика, 
Националното сдружение на общините в 
Република България, Фондация „Център за 
правно съдействие и европейски практики“, 
на които бе дадена възможност да представят 
писмени становища по делото. В определения 
срок са постъпили становища от президента 
на Република България, Министерския съвет, 
министъра на външните работи, министъра 
на правосъдието, министъра на земеделието 
и храните, Центъра за правно съдействие и 
европейски практики, Българската асоциация 
за европейско право и Съюза на юристите 
в България. 
Страните, представили становищата, под­
държат разбирането, че с приетото от На­
родното събрание Решение за налагане на 
мораториум върху придобиването на правото 
на собственост върху земя на територията на 
Република България от страна на чужденци и 
чуждестранни юридически лица до 1 януари 
2020 г. се нарушават чл. 5, ал. 4, чл. 8 и чл. 85, 
ал. 3 от Конституцията, както и конституцион­
ната разпоредба на чл. 22, ал. 1, препращаща 
към ДПРБРЕС и Договора за функциониране 
на Европейския съюз (ДФЕС). По всяко от 
посочените нарушения са изложени подробни 
съображения. Министърът на правосъдието 
се позовава на невъзможността решението да 
бъде изпълнено, тъй като представлява акт 
ultra vires – по аргумент от чл. 85 от Консти­
туцията. Във връзка с това се подчертава, че 
Народното събрание не разполага с право­
мощието с решение едностранно да наложи 
мораториум, спирайки за определен период от 
време действието на международен договор, по 
който Република България е страна. Оспорва 
се и правната валидност на задължението за 
Министерския съвет „да предприеме всички 
необходими действия и актове по обявяване 
на мораториум“, тъй като централният орган 
на изпълнителната власт също не разполага 
с такова правомощие. В тази част Министер­
ският съвет счита още, че е допуснато нару­
шение и на чл. 8 от Конституцията, тъй като 
с оспореното решение Народното събрание е 
иззело компетентността на централния орган 
на изпълнителната власт в областта на външ­
ната политика, задължавайки Министерския 
съвет да приеме действия и актове, които 
водят до едностранно изменение на между­
народен договор. В подкрепа на това разби­
ране се посочва, че по този начин е нарушен 
и установеният в чл. 105 и 106 от Основния 
закон ред за сключването, изменението и 
прекратяването на международни договори, 
по които българската държава е страна, като 
е иззета компетентността на Министерския 
съвет в тази област. С оспореното решение 
централният орган на изпълнителната власт 
е задължен да приеме действия и актове, 
които не са резултат на самостоятелно взе­
то от него решение, с каквото правомощие 
разполага в процеса на ръководството и 
осъществяването на външната политика. 
Претендираното нарушение на чл. 85, ал. 3 
от Конституцията се мотивира с разбиране­
то, че оспореното решение представлява акт 
на Народното събрание, с който се преслед­
ва едностранно изменение на ДПРБРЕС и 
свързания с него Акт относно условията и 
договореностите за приемане на Република 
България и на Румъния в ЕС, вместо това да 
бъде сторено само по реда, посочен в дого­
вора. Този ред изключва чрез едностранното 
волеизявление договорът да бъде изменян или 
денонсиран. Поддържа се още, че решението 
влиза и в пряко противоречие с конкретни 
разпоредби от Договора за присъединяване 
относно условията за ратификация и реда 
за неговото изменение. Понеже ДПРБРЕС е 
част от първичното право на Съюза, наред 
с учредителните договори и договорите за 
тяхното изменение, съгласно чл. 5, ал. 4 от 
Конституцията и според принципите на ЕС 
има примат пред националното законодател­
ство, с което законодателният орган не се е 
съобразил при постановяване на оспореното 
решение. Във връзка с това следва да се по­
сочи изразената близост и припокриване на 
становищата на всички заинтересовани страни 
за несъобразяване с разпоредбата на чл. 22, 
ал. 1 от Конституцията, която препраща към 
първичното законодателство на Европейския 
съюз (ЕС) относно условията за придобиване 
на собственост върху земя от граждани и 
ЮЛ на друга държава членка или на дър­
жава, страна по СЕИП. Центърът за правно 
съдействие и европейски практики поддържа 
разбирането, че Актът относно условията за 
присъединяване на България и Румъния и