Държавен вестник, бр. 65, 2008 г., стр. 17

Б Р О Й  65
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  17
на втората є част—второто изречение, като
това прави безпредметно самостоятелното
внимание на КС към него при произнасяне-
то, е неубедително.
По същество, с второто изречение, отново
чрез позитивен изказ, формулиран като изиск-
ване, се въвежда втора забрана—невъзможност
за търговеца на дребно с лекарствени продукти
да осъществява друга дейност.
Конституционосъобразна или противоконс-
титуционна е тази законова забрана и на какво
основание? Въпросът остава без отговор.
В отсъствие на самостоятелни мотиви няма
яснота относно основанията за обявената с дис-
позитива противоконституционност на втора-
та забрана. По-точно, отговорът на КС може да
се презумира в смисъл, че забраната, установе-
на с второто изречение на чл. 222, ал. 1, е про-
тивоконституционна само дотолкова, доколко-
то е свързана със забраната, установена в пър-
вото изречение. Но дори и това изрично не е
казано никъде в мотивите.
В тази част законът транспонира Директива
№ 2001/83 / ЕО, която не изключва забраната за
интеграция на дейности, които се отнасят до
лекарствените продукти. Това, според мен, е
допълнително основание за самостоятелно вни-
мание към въпросното второ изречение и заб-
раната, която се установява с него.
Като всяка презумпция и посочената пред-
полагаема презумпция е оборима. Само КС
може да потвърди или обори нейната основа-
телност с едно бъдещо свое решение, ако и
когато бъде сезиран, и то по начин, правещ
самото искане допустимо. Но тъй като КС се
произнася с мотивирано решение чрез диспо-
зитив, допускането на сходно искане може да
се окаже проблематично. Съгласно чл. 21, ал. 5
от Закона за Конституционния съд, когато той
се е произнесъл с решение, по същия предмет
не могат да се правят нови искания.
Така КС, пренебрегвайки необходимостта от
мотиви за обявената противоконституционност
и на второто изречение на чл. 222, ал. 1, създаде
казус в конституционната юриспруденция. От-
съствието на мотиви по отношение на част от
диспозитива основателно предизвиква въпро-
са: има ли произнасяне на КС с решение по даден
предмет, посочен в диспозитива, когато относ-
но него няма мотиви?
2. В искането си омбудсманът изразява и
становище относно несъответствието на чл. 222,
ал. 1 и с чл. 43 и чл. 56 от Договора за създаване
на ЕО. В мотивите и диспозитива на решението
отсъства отношение на КС към претендирано-
то несъответствие. Като формално основание
за това може да бъде посочено обстоятелство-
то, че в случая  КС  упражнява правомощие по
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията. И това е
направено в мотивите: “Производството е по
чл. 149, ал. 1, т. 2 във връзка с чл. 150, ал. 3 от
Конституцията.”
Според мен, провокиран от това сезиране, КС
пропусна възможността да се ангажира със съж-
дения относно настъпили след 1 януари 2007 г.
нови моменти в разбирането за конституционо-
съобразност на закона. По силата на направени-
те през 2005 г. изменения и допълнения на Кон-
ституцията (ДВ, бр. 18 от 2005 г.), след присъе-
диняването на Република България към ЕС като
равноправен член преценката за конституцио-
носъобразност на закона има по-широко съдър-
жание, чийто обхват все още търси своето уточ-
няване и установяване. Това не би могло да ста-
не без решаващото участие на КС.
В разглеждания случай—търговия на дреб-
но с лекарствени продукти чрез откриване на
аптека, самата материя е в предмета на компе-
тентността на държавите членки. Но в това си
качество те са поели задължението да прилагат
първичното право на ЕО—договорите.
В нашия случай Република България може и
трябва да упражни своята законодателна ком-
петентност, но по начин, съвместим с общност-
ното право. Това значи—с отчитане и на съдър-
жащата се и гарантирана в чл. 43 от Договора
за създаване на ЕО свобода на установяване.
Цитираният член в договора забранява ограни-
чаването на свободата на установяване на граж-
дани на държави членки на територията на друга
държава членка, като забраната е приложима и
за сферата на търговията. Без да представлява
такава забрана или да преследва такъв резул-
тат, разпоредбата на чл. 222, ал. 1 на практика
би затруднила такъв достъп.
Доколкото свободата на установяване е част
от първичното право на ЕО, след присъединя-
ването тя става конституционно значима като
условие за съвместимост на правните последи-
ци на наш закон с общностното право.
Досега по тези въпроси е вземал отношение
преди всичко Съдът на ЕО в Люксембург (Реше-
ние по дело С-39/04 и Решение по дело С-80/94).
Но участието на конституционните съдилища в
моделирането в практиката по приложение на
общностното право не бива да бъде изключено,
още повече в случаите, когато тази практика
засяга и въпрос за конституционосъобразността
на закон в условията на членство в ЕО.
Според Съда на ЕО свободата на установя-
ване не бива да бъде ограничавана чрез мерки,
които забраняват, затрудняват или правят по-
малко привлекателно упражняването на тази
свобода (Решение по дело С-439/99 и Решение
по дело С-205/99).
Едновременно с това Съдът на ЕО не е чужд
на разбирането, че когато дадена материя е от
компетентността на национален законодател,
последният би могъл, отчитайки национални-
те условия, да предвиди и мерки, които, без да
забраняват, биха могли да възпрепятстват или
да направят по-малко привлекателно упраж-
няването на свободата на установяване в даде-
на страна.