Държавен вестник, бр. 74, 2005 г., стр. 38

С Т Р .  38
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  74
понятието “форма на държавно устройство и
управление” трябва да се тълкува “р а з ш и-
р и т е л н о”. По-нататък е казано, че в обема
на това понятие  се включват и възложените на
тези институции правомощия—в нашия случай
съд, прокуратура и следствие, доколкото с из-
менението им се нарушава балансът между тях.
Направен е генералният извод, че промените за
това трябва да се извършат от Велико Народно
събрание.
Всеки непредубеден поглед налага извода,
че  сегашното искане е насочено тъкмо в про-
тивната насока—промени на Конституцията да
се извършат от обикновено Народно събрание.
В този смисъл, изхождайки от разпоредбата на
чл. 21, ал. 5 от Закона за Конституционния съд,
искането и на това основание трябва да бъде
отклонено.
VI
Очевидно е, че съдът е поканен да извърши
нелек преход в обратна посока.  Но  подчиня-
вайки се на изискването за предвидимост на
съдебните актове и от съображения да  не  “бъде
третиран като торба с късмети”,  не би следва-
ло да променя решението си. Изхождайки от
споменатите принципи, нито времето, нито слу-
чайността (проблемът  присъединяване към
Европа и тогава е бил налице) дават основание
да се отстъпи от  коментираното по-горе реше-
ние. Още повече, че от постановяването му са
минали само две години и съставът на съда в
болшинството си е същият.
 Допустимо ли е това, без да се съобразим с
постановеното през 2002 г. решение?
Единственият изход според мен е  съдът да
намери сили  да остави политиците  да вземат
легитимното решение. Гаранцията, дали то ще
е съобразено с Конституцията,  е самата Конс-
титуция—решението на Народното събрание за
изменение на Конституцията подлежи на съде-
бен контрол.
Конституционен съдия: Румен Янков
СТАНОВИЩЕ
на съдията Маргарита Златарева
по конституционно дело № 7 от 2005 г.
Становището се отнася до мотивите в раз-
дел III, т. 3 на решението, отнасящо се до пре-
структуриране на следствието.
Краткото обсъждане на тълкувателното
питане по т. 3 и анализирането каква е консти-
туционната уредба на съдебната система в ця-
лост и конкретно в частта за следствените ор-
гани в решението, несъзнателно утвърждава
една позиция за неизменяемост на Конститу-
цията в главата “Съдебна власт”. Само че цел-
та на искателите е да провокират изменение на
Конституцията в тази част, продиктувана от
необходимостта от реформи в съдебната систе-
ма, с оглед предстоящото членство на Бълга-
рия в ЕС. Това са и обстоятелствата, на които
подалите искането съдии се позовават  и които
обосновават необходимостта от него. Задачата
на Конституционния съд е само да посочи пътя
за изменение на Конституцията в контекста на
поставените питания.
Не следва съдебната система да се тълкува
като единство на три функционално и струк-
турно обособени подсистеми, защото това само
усилва внушението за стабилност и ненакърня-
емост на създаденото вече статукво. А очевид-
но обществото е изправено пред една неефек-
тивност и иска изменение на вече създадения
конституционен модел и както това се разбира
от решението—възможното изменение чрез
обикновено  Народно събрание е единствено в
рамките на самата съдебна система. Задача на
Конституционния съд не е да изтъква колко
логически и последователно е изграден същес-
твуващият модел.
Според автора на становището Конституци-
ята не посочва еднозначно трите вида органи
на съдебната власт. Докато съдът и прокурату-
рата са определени структурно и функционал-
но, това за следствените органи не е направено.
Конституцията в чл. 128 формулира общо зада-
чата на следователите—да осъществяват пред-
варително производство по наказателни дела.
Но какво е предварително производство и кои
фази на разследването то включва, Конститу-
цията не определя. По този начин тя дава въз-
можност законът да очертае границите, в кои-
то се простира предварителното производство,
и след това пак законът да възложи на следова-
телите едни или други, малко или много право-
мощия в така определените рамки. В зависи-
мост от обема на правомощията на следовате-
лите, които законът ще определи и които прак-
тическото приложение на нормите допълнител-
но ще натовари, решаващият за участниците в
съдебната система Висш съдебен съвет ще ре-
дуцира броя на следователите, необходими за
осъществяване на възложените им от закона
функции. Няма никаква пречка квалифицира-
ните магистрати от техните редици да преми-
нат в съда, където да участват в съдебното раз-
следване, или да станат прокурори с присъщите
им ръководни функции в предварителното раз-
следване.
Нещо повече, изброяването в редица текс-
тове на Конституцията на магистратите—съ-
дии, прокурори и следователи—не означава, че
всяка група е отделена от другите и обособена
в отделно звено. Напротив, липсата на опреде-
лена на конституционно ниво структура на след-
ствените органи означава, че не е задължител-
но да се говори за тях като отделна самостоя-
телна част от съдебната система. Няма пречка
в рамките на съдебната система следователите
да работят към прокуратурата, съобразявайки
се с поставената им в Конституцията функция
(като се има предвид, че прокуратурата играе
главна роля в предварителното производство
по наказателни дела). Българската правна сис-
тема има традиции и опит в тази насока.