Държавен вестник, бр. 96, 2016 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  96
също се подлага на парламентарен контрол, 
макар и не докрай пълноценен. 
За да се отговори на поставения въпрос, 
процесът на тълкуване следваше да обхване 
и анализ на обема, съдържанието и съот-
ношението между отделните правомощия 
на президента така, както те са уредени от 
Конституцията, последователността и тем-
поралните граници на тяхното упражняване. 
Важно е също така и изрично да се заключи 
къде действащата Конституция поставя раз-
делителната линия между правомощията на 
двамата президенти – този, чийто мандат е 
в последните три месеца, и новоизбрания, 
считано от началото на неговия мандат, за 
да отграничи по този начин упражняването 
им от всеки от тях в условията на протичаща 
правителствена и парламентарна криза, и съ-
щевременно на преход във властта в рамките 
на самата президентска институция.
Не намираме правни аргументи, с които 
да подкрепим позицията на мнозинството, че 
искането за тълкуване се свежда до такова 
за допълване на Основния закон, което е от 
компетентността на Народното събрание, 
до заобикаляне на императивно установени 
правила и т. н. Според нас искането е Кон-
ституционният съд да упражни в най-чист вид 
тълкувателното си правомощие по чл. 149, 
ал. 1, т. 1 от Конституцията. 
Не виждаме нищо по-различно, което да 
отличава настоящото искане за тълкуване 
от множеството предходни, инициирали 
производствата пред Конституционния съд, 
приключили с постановяване на обвързващи 
тълкувателни решения (вж. напр. исканията 
на главния прокурор и 51 народни предста-
вители от 36-то Народно събрание по мно-
гократно изтъкваното, с оглед предмета на 
настоящото дело, к. д. № 30/1992 г.). Касае 
се в случая за тълкуване на конституционна 
норма (чл. 99, ал. 7, изр. 1), разглеждана в 
съотношението є с други (чл. 99, ал. 5, чл. 64, 
ал. 3, чл. 75 от Конституцията) и свързана 
с упражняването на конкретни правомощия 
на президента. 
Не споделяме и виждането, че произна­
сяйки се по същество, Конституционният съд 
би се превърнал в консултативен орган, който 
да обслужи един конюнктурен политически 
интерес. Според нас вярно е точно обратно-
то – по пътя на автентичното тълкуване на 
Конституцията би се постигнала необходимата 
еднозначност в разбирането и интерпретацията 
на нормите на Основния закон. Това обаче не 
може да стане веднага, за да обслужи нуждите 
на момента, най-малкото защото конститу-
ционният процес има фази със съответните 
процесуални действия и срокове, които в 
повечето случаи е невъзможно да съвпаднат 
с „точното време“ на съответното действие, 
обусловило питането. 
Поради изложените съображения, като 
приемаме, че искането на президента е до-
пустимо, намираме, че същото следваше да 
бъде разгледано по същество, подписваме 
определението с особено мнение.
Конституционни съдии:  
Кети Маркова
Анастас Анастасов
СТАНОВИЩЕ
на съдията Филип Димитров
по мотивите по конституционно дело № 17 
от 2016 г. 
Конституционният съд с основание приема, 
че не може да даде задължително тълкуване 
на разпоредбата на чл. 99, ал. 7 от Консти-
туцията, защото би законодателствал, попъл-
вайки очевидна празнота в Конституцията, а 
не защото нормата е ясна. 
Тезата, че новоизбраният президент раз-
пуска Народното събрание (неизвестно кога 
и на базата на кой текст от Конституцията) 
се аргументира с разпоредбата на чл. 64, 
ал. 3 от Конституцията. Той предвижда, че 
„избори се произвеждат най-късно до два 
месеца след прекратяване правомощията на 
предишното“ Народно събрание. Не се изис-
ква то да е разпуснато при това насрочване. 
Напротив, нормалната хипотеза е изборите 
да бъдат насрочени от президента (чл. 98, 
ал. 1, т. 1 от Конституцията), докато то още 
действа. Аргумент се черпи и от чл. 99, ал. 5, 
изр. 2 („Актът, с който президентът разпуска 
Народното събрание, определя и датата на 
изборите“), но смисълът на тази разпоред-
ба е в тъкмо обратната насока, а именно 
президентът да не остави висящ въпроса за 
насрочването на изборите при наличие на 
служебно правителство и разпуснат парламент.
Задължение на новия президент да разпусне 
Народното събрание след встъпването си в 
длъжност няма. От друга страна, ако биха 
били насрочени избори от президента с изти-
чащ мандат, задължението за разпускане на 
парламента от новия президент би произтекло 
логически, но не и нормативно, от този факт.
Конституционният съд не може да даде 
задължително тълкуване, но е уместно да раз-
вие съображения относно конституционната 
логика на визираните институти.
Решение на такива проблеми може да се 
постига чрез изменение на Конституцията или 
чрез създаване на конституционен обичай, 
какъвто беше случаят с чл. 99, ал. 2 и 4 през 
февруари 1997 г.
Конституционен съдия:  
Филип Димитров
9460