Държавен вестник, бр. 65, 2013 г., стр. 15

БРОЙ  65	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15  
направи този извод, но само при разглеждането 
на искането по същество. Позоваването на ре­
шението по конституционно дело № 2 от 2011 г., 
с което бе обявена за противоконституционна 
разпоредбата на чл. 75, т. 5 и 6 от Закона за 
българските лични документи, за да се приеме 
имплицитно хипотезата за мълчалива отмяна 
на нормите по ДОПК, предмет на искането, е 
неубедително. В случая такъв извод не би могъл 
да се направи, тъй като Съдът в посоченото 
решение не е имал основание да обсъжда на 
полето на конституционосъобразност атакува­
ните процесуални норми. Като контрапункт 
следва да се посочи и Решение № 2 от 2008 г. 
по к.д. № 1 от 2008 г., по което съдът е приел 
за допустимо и се е произнесъл по искането на 
главния прокурор за установяване на противо­
конституционност на разпоредбата на чл. 191 
от Закона за отбраната и въоръжените сили на 
Република България (ЗОВСРБ) (ДВ, бр. 112 от 
1995 г., с изменение на оспорената разпоредба 
в ДВ, бр. 40 от 2002 г.), съгласно която офи­
церите и сержантите от въоръжените сили не 
могат да бъдат предварително задържани без 
разрешение на министъра на отбраната. При 
действието на Наказателно-процесуалния кодекс 
(НПК), приет през април 2006 г., нормата вече 
е неприложима, защото липсва институтът на 
предварителното задържане с процесуалната 
уредба в отменения НПК от 1974 г. При това 
положение разпоредбата на чл. 191 ЗОВСРБ, 
макар вече да няма приложно поле, респ. от­
съства и правният интерес, Конституционният 
съд прие, че искането е допустимо и го раз­
гледа по същество. В настоящия случай липсва 
последваща законодателна промяна, решението 
по к.д. № 2 от 2008 г. също не съдържа осно­
вание в подкрепа на извода за отсъствие на 
предмет или правен интерес по настоящото 
дело, поради което приемам, че искането за 
установяване на противоконституционност на 
чл. 182, ал. 2, т. 2, буква „а“ и чл. 221, ал. 6, 
т. 1 ДОПК се явява допустимо. Не споделям 
извода за отсъствие на правен интерес и за­
щото в тази част съображенията за това, че 
оспорените процесуални норми от ДОПК не 
нарушават чл. 35 от Конституцията са такива по 
същество на делото. С отклоняване на искането 
и непроизнасяне по същество по въпроса за 
тяхната конституционосъобразност се създават 
предпоставки за правна несигурност, състояние, 
влизащо в противоречие с принципа по чл. 4 
от Конституцията. Съвършено други биха били 
последиците при едно ясно и категорично про­
изнасяне на Съда по същество на искането, 
включително и с произтичащите от решението 
последици по отношение на законодателя.
Конституционен съдия: 
Гроздан Илиев
5687
МИНИСТЕРСКИ СЪВЕТ
ПОСТАНОВЛЕНИЕ № 150
ОТ 18 ЮЛИ 2013 Г.
за изменение и допълнение на нормативни 
актове на Министерския съвет
МИНИСТЕРСКИЯТ СЪВЕТ
П О С ТА Н О В И :
§ 1. В Постановление № 70 на Министерския 
съвет от 2010 г. за координация при управлени­
ето на средствата от Европейския съюз (обн., 
ДВ, бр. 31 от 2010 г.; изм. и доп., бр. 64, 90 и 
95 от 2010 г., бр. 25 и 54 от 2011 г. и бр. 7 и 
80 от 2012 г.) се правят следните изменения:
1. Навсякъде думите „министърът по упра­
вление на средствата от Европейския съюз“ и 
„министъра по управление на средствата от 
Европейския съюз“ се заменят съответно със 
„заместник министър-председателят и министър 
на правосъдието“ и „заместник министър-пред­
седателя и министър на правосъдието“.
2. В чл. 4 ал. 2 се изменя така:
„(2) Членове на Съвета са заместник-минис­
тър на вътрешните работи, заместник-министър 
на финансите, заместник-министър на иконо­
миката и енергетиката, заместник-министър на 
регионалното развитие, заместник-министър 
на труда и социалната политика, заместник-
министър на транспорта, информационните 
технологии и съобщенията, заместник-министър 
на околната среда и водите, заместник-министър 
на земеделието и храните, заместник-министър 
на образованието и науката, заместник-министър 
на здравеопазването и заместник-министър на 
културата – отговорни за управлението и из­
пълнението на програмите по чл. 1, ал. 2, т. 7. 
Когато няма отговорен заместник-министър за 
управлението на програма по чл. 1, ал. 2, т. 7, 
в състава на Съвета участва съответният минис­
тър или определено от него длъжностно лице.“
§ 2. В Постановление № 5 на Министерския 
съвет от 2012 г. за разработване на стратеги­
ческите и програмните документи на Репу­
блика България за управление на средствата 
от фондовете по Общата стратегическа рамка 
на Европейския съюз за програмния период 
2014 – 2020 г. (ДВ, бр. 7 от 2012 г.) навсякъде 
думите „министърът по управление на сред­
ствата от Европейския съюз“ и „министъра по 
управление на средствата от Европейския съюз“ 
се заменят съответно със „заместник министър-
председателят и министър на правосъдието“ и 
„заместник министър-председателя и министър 
на правосъдието“.
§ 3. В Постановление № 121 на Министер­
ския съвет от 2007 г. за определяне на реда за 
предоставяне на безвъзмездна финансова помощ 
по оперативните програми, съфинансирани от 
Структурните фондове и Кохезионния фонд на 
Европейския съюз (обн., ДВ, бр. 45 от 2007 г.;