Държавен вестник, бр. 57, 2024 г., стр. 21

БРОЙ  57	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  21   
съвместен прочит на разрешението [блан­
кетно с оглед мотивиране], дадено от съдия 
в досъдебното производство, и на мотивите, 
съдържащи се в искането на съответните 
органи, въз основа на който прочит да се 
извлекат от решаващия съд точните мотиви, 
поради което е дадено разрешение от съдия 
за извършване на съответните процесуални 
действия.
В т. 63 от искането съдът е изброил мно­
жество други решения на Съда на ЕС, в 
които е прието, че доказателствената сила 
на порочно събрани доказателства се регу­
лира само от националното право, както и 
че е възможно да се предвидят други правни 
средства за защита, различни от изключва­
не на доказателствената стойност. Въпросът 
за доказателственото значение на сведения, 
събрани при нарушаване на права на лица 
според сезиращия съд, е обсъждан подробно 
в Решение от 14.05.2024 г. по дело С-15/24, 
ECLI:EU:C:2024:399, в което СЕС е потвърдил 
своята практика и постановил: „... дори ако се 
касае за доказателства, събрани в нарушение 
на правото на ЕС, то отново националното 
право регулира последиците от това, в аспекта 
на възможността или невъзможността тези 
доказателства да се ползват в наказателното 
производство, като се спазват принципите на 
ефективност и равностойност, както и че из­
ключването им е нужно само ако ползването 
на тези доказателства ще наруши състезател­
ността в наказателния процес“.
В т. 72 от искането вносителят посочва, че 
„пред Конституционния съд е поставен въпрос, 
който е почти идентичен с вече висящ въпрос 
пред Съда на ЕС по дело С-229/23 с очаквано 
Решение на Съда на ЕС на 13.06.2024 г.“. В 
същото време се обобщава, че „доколкото 
специалните разузнавателни средства, предмет 
на настоящото искане, не визират подслуш­
ване на телефони, то те са извън обхвата на 
правото на ЕС и скорошното произнасяне 
на Съда на ЕС не прави настоящото искане 
ненужно“. Конституционният съд служеб­
но установи, че в Решение от 13.06.2024 г. 
по дело С-229/23, ECLI:EU:C:2024:505, СЕС 
е отговорил на запитващия съд следното: 
„т. 51 …когато приетата на основание чл. 15, 
параграф 1 от Директива 2002/58/ЕО на Ев­
ропейския парламент и на Съвета от 12 юли 
2002 година законодателна мярка предвиж­
да, че ограничения на закрепения в чл. 5, 
параграф 1 от тази директива принцип на 
поверителност на електронните съобщения 
могат да се прие­мат посредством съдебни ак­
тове, държавите членки са длъжни по силата 
на посочения член 15, параграф 1, във вр. с 
чл. 47, втора алинея от Хартата на основните 
права на Европейския съюз, да предвидят, че 
такива актове се мотивират (решение по дело 
С-349/21)“; „т. 53. Следователно национална 
правна уредба, която изисква самият съдебен 
акт, с който се разрешават слушане, записване, 
съхранение на съобщения без съгласието на 
заинтересованите потребители, да е изрично 
писмено мотивиран, непременно отговаря 
на изискванията, произтичащи от правото 
на Съюза. Поради това националните юри­
сдикции изобщо не са длъжни да оставят без 
приложение такава уредба.“ СЕС е приел в 
това последно цитирано решение, че предвид 
даденото разрешение не дължи отговор по 
втория въпрос от преюдициалното запитване 
за приложението на чл. 105, ал. 2 НПК, тъй 
като не е компетентен да тълкува вътрешното 
право на държава членка, препращайки към 
Решение от 26.01.2021 г. по дела С-422/19 и 
С-423/19, ECLI:EU:C:2021:63.
Конституционният съд, за да се произне­
се по допустимостта на искането, съобрази 
следното:
Искането е направено от субект на ини­
циатива съгласно чл. 150, ал. 2 от Конститу­
цията – съд (съдебен състав), и е съобразено 
[макар и да съдържа белезите на съдебното 
определение по н.о.х.д. № 369/2021 г.] с изис­
куемите от чл. 17, ал. 1 и 2 ЗКС и чл. 18, 
ал. 1 и 2 от Правилника за организацията на 
дейността на Конституционния съд (ПОДКС) 
форма и реквизити.
Искането е за установяване на противо­
конституционност на разпоредба от действащ 
закон – чл. 105, ал. 2 НПК – съгласно чл. 149, 
ал. 1, т. 2 от Конституцията.
Конституционният съд не се е произнасял 
с решение или с определение за недопусти­
мост по искане с посочения предмет, поради 
което не е налице отрицателната процесуална 
предпоставка по смисъла на чл. 21, ал. 6 ЗКС.
С Определение № 2 от 13.03.2024 г. по 
к.д. № 8/2024 г. Конституционният съд е по­
твърдил своята практика и във връзка с прила­
гането на разпоредбата на чл. 18, ал. 3 ПОДКС 
в контекста на новата редакция на чл. 150, 
ал. 2 от Конституцията (вж. Определение от 
14.09.2021 г. по к.д. № 13/2021 г., Определение 
от 5.10.2021 г. по к.д. № 15/2021 г.). Задъл­
жително условие за допустимост на искане, 
основано на чл. 150, ал. 2 от Конституцията, 
е оспорената пред съда разпоредба от закон 
да е от значение за изхода на конкретното 
съдебно производство, т.е. за разрешаването на 
конкретния правен спор/дело. Съдът е изяснил 
в цитираните определения какво следва да 
се разбира под „приложим закон“, потвърж­
давайки, че „съдебният състав може да иска 
установяване на противоконституционност 
само на закон или разпоредба от закон, която 
има пряко отношение към производството пред 
него“ (Определение № 5 от 26.07.2022 г. по 
к.д. № 12/2022 г.). За да може Конституцион­
ният съд да прецени това, искането на осно­