Държавен вестник, бр. 95, 2014 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  95
пред съд на изрично посочена категория 
административни актове, но само ако това 
е необходимо за опазване на основите на 
конституционния ред или на други особено 
важни обществени интереси, като осигурява-
нето на отбраната и сигурността на страната, 
както и осъществяването на принципите и 
целите на нейната външна политика. Като 
елемент на съразмерността винаги трябва да 
бъдат съобразявани и правилата за достъп 
до съдебна защита по чл. 14, т. 1 МПГПП 
и чл. 6, т. 1 КЗПЧОС. Изключението по 
чл. 120, ал. 2 от Конституцията не може да 
осуетява възможността засегнатите лица да 
се позовават пред съда на нищожността на 
административния акт. 
По гореизложените съображения и на ос-
нование чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията 
на Република България Конституционният съд 
Р Е Ш И :
1. Разпоредбата на чл. 120, ал. 2 от Консти-
туцията на Република България дава правото 
на законодателя по изключение при спазване 
на изискванията за съразмерност, включително 
задължителните за страната международни 
стандарти за достъп до съдебна защита, със 
закон да предвиди необжалваемост пред съд 
на изрично посочена категория администра-
тивни актове само когато това е необходимо 
за опазване на основите на конституционния 
ред или на други особено важни обществeни 
интереси, като осигуряването на отбраната 
и сигурността на страната, както и осъщест-
вяването на принципите и целите на нейната 
външна политика.
2. С въвеждането на необжалваемост зако-
нодателят не може да изключи възможността 
засегнатите лица да се позовават пред съда 
на нищожността на административния акт.
Съдиите Красен Стойчев, Стефка Стоева, 
Георги Ангелов и Гроздан Илиев са подписали 
решението с особено мнение.
Председател:  
Димитър Токушев
ОСОБЕНИ МНЕНИЯ 
по конституционно дело № 12 от 2014 г.
На конституционните съдии Красен Стойчев 
и Гроздан Илиев
Подписваме с особено мнение решение-
то по к.д. № 12 от 2014 г. в частта, с която 
мнозинството от конституционните съдии 
възприема разбирането, че законодателят е 
длъжен и в хипотезата на необжалваемост на 
административния акт по чл. 120, ал. 2, предл. 
посл. от Конституцията да осигури възможност 
на засегнатите лица да искат обявяване на 
неговата нищожност по съдебен ред. 
Приетата по повод тълкуването на чл. 120, 
ал. 2 от Конституцията т. 2 от диспозитива 
на Решение № 14 от 2014 г. по конституцион-
но дело № 12 от 2014 г. има за цел да уреди 
конкретен процесуален въпрос в материята 
на нищожните административни актове. По-
специално въвеждането на изрична забрана да 
бъде изключвано обжалването им по реда на 
инстанционното производство за пряк съдебен 
контрол върху административни актове се 
представя като задължителна характеристи-
ка на принципа за правовата държава (чл. 4 
от Конституцията). Оттук и внушението, че 
интервенцията на Конституционния съд чрез 
формулирането на подобно правило за регу-
лиране на обществените отношения е съвсем 
уместна и оправдана.
Член 120, ал. 2, предл. посл. от Конститу-
цията допуска по изключение законодателят 
изрично да ограничи действието на общата 
клауза за съдебно оспорване на всички видове 
административни актове. В този контекст 
т. 2 от решението си поставя за задача да 
акцентира върху ролята, която съдебното 
обжалване има в материята на нищожните 
административни актове. Нищожният адми-
нистративен акт както всеки един нищожен 
юридически акт не произвежда правни по-
следици, той е правно нищо от гледна точка 
на юридическия ефект, който той е бил зами-
слен да произведе. Липсата на преследвания 
юридически ефект ще бъде факт независимо 
от това, дали съдът ще бъде ангажиран с 
подобен въпрос. Съдът не отменя поразения 
от тежък порок административен акт, а само 
констатира/обявява неговата нищожност. За 
нищожността на акта съдът следва да следи 
и служебно, когато отсъства жалба. Но след 
като съдебната намеса се изчерпва единствено 
с констатацията на нищожността, въпросът за 
съдебното обжалване на поразени с подобен 
порок административни актове сам по себе 
си не може да бъде от решаващо значение с 
оглед съдбата им. Те са и си остават правно 
нищо и няма опасност евентуалната забрана 
за съдебното им обжалване да бъде в състо-
яние по някакъв начин да ги санира. Има 
и друго. Настояването да се изведе т. 2 от 
решението като негов своеобразен акцент 
води до преекспониране значението на прекия 
съдебен контрол и оставя впечатлението, че 
единствено той е годното средство за защита 
срещу нищожните административни актове. 
Но факт е, че не само че никой не дължи из-
пълнение по тях, а и евентуалното настояване 
под една или друга форма такъв акт да бъде 
изпълнен винаги ще може да бъде успешно 
и своевременно отблъснато. Като настоява 
обаче на необходимостта специално да се 
елиминира възможността формулираното в