Държавен вестник, бр. 101, 2010 г., стр. 133

БРОЙ  101	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  133  
ВЪРХОВЕН 
АДМИНИСТРАТИВЕН СЪД
РЕШЕНИЕ № 13641 
от 15 ноември 2010 г.
по административно дело № 9105 от 2010 г.
Върховният административен съд в състав: 
председател: Веселина Кълова, и членове: 
Ваня Пунева и Тодор Петков, с участието на 
секретар-протоколиста Станка Чолакова раз­
гледа административно дело № 9105 по описа 
за 2010 г. на Върховния административен 
съд – трето отделение, докладвано от съдията 
Ваня Пунева.
Производството по реда на чл. 185 АПК е 
образувано по жалба, подадена от Камарата 
на инженерите в инвестиционното проектира­
не (КИИП), представлявана по закон от инж. 
Стефан Кинарев – председател на управителния 
съвет на камарата, и по пълномощие от адв. 
Даскалова. Жалбоподателят оспорва законосъ­
образността на § 7 от ПЗР на Наредба № Iз-1971 
от 29.10.2009 г. за строително-технически прави­
ла и норми за осигуряване на безопасност при 
пожар, издадена от министъра на вътрешните 
работи и министъра на регионалното разви­
тие и благоустройството – обн., ДВ, бр. 96 от 
2009 г., в сила от 5.06.2010 г.; попр., бр. 17 от 
2010 г. (наредбата). 
Цитираната разпоредба гласи: „Камарата 
на архитектите и Камарата на инженерите в 
инвестиционното проектиране в съответствие с 
чл. 5, т. 11 от Закона за камарите на архитектите 
и инженерите в инвестиционното проектиране 
организират и провеждат курсове в областта 
на строително-техническите правила и норми 
за осигуряване на пожарна безопасност на 
строежите по програма, утвърдена от минис­
търа на вътрешните работи или директора на 
ГДПБС – МВР, и министъра на регионалното 
развитие и благоустройството.“
Възраженията против оспорвания текст 
касаят липсата на предметна компетентност 
и вътрешноведомствена зависимост между 
издателите на акта и КИИП, както и проти­
воречие с целите на Закона за камарите на 
архитектите и инженерите в инвестиционното 
проектиране (ЗКАИИП) и заложения в него 
принцип за саморегулация и независимост. 
Конкретно е посочено, че с оспорвания § 7 
от ПЗР на наредбата е регулирана материя, 
свързана с обучение на проектантите, докато 
правомощието на издателите се изчерпва с ус­
тановяване на строително-технически правила, 
които следва да бъдат спазвани в процеса на 
инвестиционното проектиране. 
Относно ведомствената зависимост е по­
сочено, че КИИП като лице, стоящо извън 
системата на изпълнителната власт, не е под­
чинено на издателите на акта и като такова 
не може да бъде адресат на властническите 
им волеизявления. 
Противоречието със ЗКАИИП е обосновано 
с обстоятелството, че с оспорвания текст се 
постига резултат на контрол и подчиненост 
на камарата спрямо органи на изпълнителната 
власт, изразен във вменяването на задължение 
за провеждане на определено по съдържание 
обучение на трети лица, при условие на при­
знато от закона право на камарата за самосто­
ятелна преценка по този въпрос, което право 
е обусловено от принципа за саморегулация, 
заложен в закона. 
Ответната страна – министърът на регионал­
ното развитие и благоустройството, представля­
ван от юрк. Т. Телбизова, счита за неоснователни 
възраженията на жалбоподателя. Поддържа, 
че оспорваният текст, чрез който се дава въз­
можност за организиране на обучението по 
програма, предложена от самия жалбоподател, 
от една страна, е в съответствие с целите на 
ЗКАИИП, а от друга, се постига целта съдър­
жанието на програмата, респ. обучението, да 
е еднакво за съответните регионални колегии 
на КИИП. Посочено е, че необходимостта от 
подобряване на качеството на инвестиционните 
проекти е мотивът за включване на оспорвания 
текст в съдържанието на наредбата. 
Ответната страна – министърът на вътреш­
ните работи, представляван от юрк. М. Петкова, 
счита жалбата за допустима, но неоснователна 
по същество, тъй като компетентността на из­
дателите на акта се извежда от разпоредбите на 
чл. 167в, ал. 2 ЗМВР и чл. 169, ал. 4 ЗУТ и не 
са нарушени административнопроизводствените 
правила. По отношение на противоречието със 
ЗКАИИП е посочено, че с § 7 не се създава 
задължение, различно от функциите на камари­
те, посочени в чл. 5, т. 11 от закона. Относно 
изискването обучението да се извършва по 
утвърдена програма се застъпва становище, 
че същото е „правилно и законосъобразно“, 
защото „би съответствала в най-голяма степен 
на качеството на обучението“, тъй като МВР 
и МРРБ разполагат със специалисти в посоче­
ната област и от тяхната компетентност е да 
предвидят самата програма.
Представителят на Върховната администра­
тивна прокуратура застъпва заключение за не­
основателност на така подадената жалба, като 
посочва, че наредбата е издадена от компетентни 
органи съгласно чл. 169, ал. 4 ЗУТ във връзка 
с § 18 от ЗР на ЗУТ и чл. 167в, ал. 2 ЗМВР и 
в съответствие с чл. 5, т. 11 ЗКАИИП.
Върховният административен съд – състав 
на трето отделение, счита жалбата за допусти­
ма като подадена от надлежна страна и срещу 
подлежащ на съдебно оспорване администра­
тивен акт. Съгласно чл. 186, ал. 1 АПК право 
да оспорват подзаконов нормативен акт имат 
гражданите, организациите и органите, чиито 
права, свободи или законни интереси са засег­
нати или могат да бъдат засегнати от него или 
за които той поражда задължения. Жалбопода­