Държавен вестник, бр. 27, 2007 г., стр. 5

Б Р О Й  27
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  5
В случаите на чл. 154, ал. 1 ЗЕ несъмнено
от значение за регламентацията е било съоб-
ражението да се осигури бързо събиране на
средства, необходими за осъществяване на дей-
ността, която има за предмет обществена ус-
луга. Икономически и социални съображения
са били водещи и съответно са наложили въз-
приетото решение. Текстът създава една при-
вилегия за онези, които предоставят общест-
вена услуга предвид факта, че задоволяване-
то на подобна потребност изисква сложна ор-
ганизация, усилия, технология, средства и т.н.
Интересът на ползващите услугата обаче ос-
тава без внимание. Въобще не е било взето
предвид, че ползващите услугата са потреби-
тели и следователно е било необходимо да се
предвиди механизъм за тяхната защита, как-
то предвижда Конституцията. Винаги когато
се създават правила, които засягат интереси-
те на потребители, какъвто вън от съмнение
е и настоящият случай, както изрично приз-
нава и разпоредбата на чл. 154, ал. 1 ЗЕ, зако-
нът трябва да се погрижи да осигури адеква-
тен механизъм за тяхната защита. Норматив-
ното регулиране следва така да бъде така за-
мислено и изпълнено, че да утвърждава съ-
държащото се в чл. 19, ал. 2 от Конституция-
та изискване. Ето защо няма пречка законо-
дателят след съответна преценка да реши да
придаде на определен несъдебен акт характер
на изпълнително основание, но в същото вре-
ме ще трябва да се погрижи и за интереса на
потребителя, доколкото създаваната правна
уредба се отнася до него.
Възприетият в чл. 154, ал. 1 ЗЕ начин на
правно регулиране просто препраща към същес-
твуващи вече правила в ГПК, които имат за
задача обаче да осигурят защитата на всеки един
длъжник, без да се интересуват от спецификата
на неговото правно положение. Защитата по
чл. 250 и 254 ГПК, която ще влезе в действие в
хипотезата на чл. 154, ал. 1 ЗЕ, нито е замисле-
на, нито пък е изградена като защита на потре-
бителя. Тя е изцяло съобразена с логиката на
общия режим на защита на правата и ни най-
малко не се интересува от правното положение
на дадено лице като потребител. Въобще защи-
тата, която предлагат чл. 250 и 254 ГПК, не удов-
летворява изискването на чл. 19, ал. 2 от Конс-
титуцията, защото с нищо не изразява идеята за
защита на потребителя. Прякото, а не съобра-
зеното с оглед правното положение на потре-
бителя прилагане на тези разпоредби влиза в
дисхармония с разпоредбата на чл. 19, ал. 2 от
Конституцията. Конкретните параметри на
предлаганата от нея защита потвърждават, че
вместо да се търси адекватно за интересите на
потребителя решение, на него му се възлага
тежестта на доказване (чл. 254 ГПК), от него се
изисква да представи убедителни писмени до-
казателства или да представя надлежно обез-
печение (чл. 250 ГПК). Използването следова-
телно на механизма на чл. 250 и 254 ГПК в хи-
потезата на чл. 154, ал. 1 ЗЕ с други думи не
защитава потребителя, защото създава приви-
легия на топлопреносните предприятия в срав-
нение с общия ред за защита на правата, без
същевременно да гарантира адекватна защита
на потребителите, както изисква чл. 19, ал. 2 от
Конституцията.
От друга страна, би могло да се поддържа, че
изискването на чл. 19, ал. 2 от Конституцията
се удовлетворява с приемането на Закона за за-
щита на потребителите. В него са предвидени
съответни механизми за защита на техните ин-
тереси, в т.ч. и за потребителите на услугите на
топлопреносните предприятия и следователно
по този начин законодателят е изпълнил конс-
титуционното разпореждане. Подобен довод
обаче би следвало да се отхвърли. Смисълът на
чл. 19, ал. 2 от Конституцията е по-широк и не
се изчерпва с предписанието да се приеме спе-
циален закон за защита на потребителите. На-
против, от текста на разпоредбата следва, че
във всички случаи, когато се регламентират
правните условия за осъществяване на стопан-
ска дейност, законът е необходимо да защитава
потребителите, разбира се, щом тя рефлектира
върху техните права и съдържащата се в него
регламентация би трябвало да провежда после-
дователно това конституционно изискване. За-
щитата на потребителите не е проблем на един
нормативен акт, а на комплекс от правила, които
да покриват всички възможни области на нару-
шаване на техните права и интереси.
Освен изложеното в ал. 2 на чл. 19 изрично
е посочено, че законът трябва да създаде и га-
рантира еднакви правни условия за стопанска
дейност, като предотвратява злоупотребата с
монополизма, нелоялната конкуренция и защи-
тава потребителите. Последното изисква по
законодателен път да се охрани потребителят с
регламентиране на определени стандарти и
изисквания за качеството и количеството на
предлаганите стоки и услуги, за защита от рис-
кове при ползването им и др. (така Решение
№ 1 от 2002 г. по к. д. № 17 от 2001 г.). Беше
посочено, че в нарушение на тези конституци-
онни изисквания с чл. 154, ал. 1 ЗЕ е създадена
без основание привилегия на стопански субек-
ти—топлопреносни предприятия, явяващи се ре-
гионални монополисти. Наред с това общоиз-
вестно е, че количеството и качеството на пол-
званата топлинна енергия се определя с изпол-
зване на технически разнородни измерители (за
използваните за дялово разпределение не се
изисква да отговарят на показателите на сред-
ствата за търговско измерване—чл. 140, ал. 1
ЗЕ и чл. 48 и 49 от Наредба № 2 от 2004 г. за
топлоснабдяването) и по сложна и трудно раз-
бираема от потребителите методика. Следова-
телно не би могло да се приеме, че извлечени-
ето от сметка засяга изпълняеми права, които
произтичат от достатъчно убедителни и без-
спорни от формална страна писмени актове. От
една страна, потребителят не получава ясни и
обективни данни за потребеното количество и
качество топлоенергия, а от друга, законът пре-
хвърля върху него тежестта на доказване при
оспорване на предявените от топлопреносното
предприятие вземания. Посоченото заедно с
привилегията, създадена за топлопреносните
предприятия и ограничаването на потребителя
за защита по общия исков ред, нарушава права-
та му по посочения конституционен текст.