Държавен вестник, бр. 66, 2003 г., стр. 12

С Т Р .  12
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  66
Според съдиите Румен Янков, Тодор Тодо-
ров, Живан Белчев, Пенка Томчева и Лазар
Груев искането трябва да се отхвърли по след-
ните съображения:
Искането е неоснователно за цялата разпо-
редба. То е абсурдно от гледна точка на правна-
та и житейската логика. Забраната за лица, ко-
ито са се отделили от религиозната институция
в нарушение на нейния устав, да ползват и/или
да се разпореждат с нейно (на институцията)
имущество е конкретно проявление на консти-
туционната защита на правото на собственост—
чл. 17 от Конституцията.
Основен принцип в правото, независимо дали
е упоменат в Конституцията, е положението, че
титулярят на правото на собственост е този,
който може да се разпорежда с едно имущество
и на първо място да го ползва. Липсва каквото
и да е правно, морално или житейско основа-
ние едно лице, което се е отделило от юриди-
ческото лице в нарушение на неговия устав, да
ползва или да се разпорежда с имуществото на
това юридическо лице. Разпореждането с чуж-
до имущество, както и ползването му без прав-
но основание против волята на собственика, е
не просто противозаконно; то противоречи на
чл. 17, ал. 1 от Конституцията, който гарантира
правото на собственост, а така също и на чл. 4,
ал. 1 от Конституцията, прогласяващ правова-
та държава. Не съществува правова държава в
света, чието конституционно или гражданско
право да позволяват разпореждане с чужда соб-
ственост или ползването є без правно основа-
ние против волята на собственика.
Когато едно имущество е собственост на
определено юридическо лице, независимо дали
е религиозна институция или не, въпросите за
неговото имущество се решават изключително
и само от него. Лицата, които са се отделили от
юридическото лице, нямат права върху негово-
то имущество. Такива права те могат да предя-
вяват само и доколкото са внесли свое имущес-
тво в патримониума на юридическото лице и
доколкото съществуват правни основания да
изискат обратно това свое имущество.
Абсурдно е твърдението, че забраната на
§ 3 ПЗРЗВ нарушава автономността на рели-
гиозните институции, като осуетява възмож-
ността юридическото лице по своя воля да пре-
достави свое имущество на отделило се от него
физическо лице да го ползва (или да се разпо-
режда с него!?). Забраната на § 3 ПЗРЗВ се
отнася единствено до хипотезата, когато от-
делилите се лица заявяват свои претенции
върху чуждо имущество, имуществото на ин-
ституцията. Това личи ясно от контекста на
разпоредбата—става дума за лица, отделили
се от институцията в нарушение на утвърде-
ния в устава ред. Ако една религиозна инсти-
туция (юридическо лице) желае да предоста-
ви възможност на лице, отделило се (уставно
или противоуставно) от нея, да ползва или да
се разпорежда с нейно имущество, тя може да
го стори чрез общите способи на гражданско-
то право. В този случай отношенията между
институция в нарушение на утвърдения по уста-
новения ред неин устав, не могат да използват
идентично наименование и да ползват или да се
разпореждат с нейно имущество.” В искането
се поддържа, че разпоредбата противоречи на
чл. 6, чл. 13, ал. 1 и 2, чл. 37, ал. 1 и чл. 38 от
Конституцията и е в несъответствие с чл. 9 от
Конвенцията и чл. 18 МПГПП. Противоречие-
то и несъответствието са обосновани със съоб-
ражения за намеса на държавата във вътреш-
ните дела на вероизповеданията и за огранича-
ване на правата поради религиозни убеждения.
Искането се оспорва от Народното събра-
ние, Министерския съвет, министъра на право-
съдието, Комитета по правата на човека, Дру-
жеството на научната и преподавателска общ-
ност на Съюза на юристите в България и Бъл-
гарската православна църква. Според станови-
щата им разпоредбата не изключва самостоя-
телното вземане на решение от съответната
религиозна институция за предоставяне от иму-
ществото є на отделилите се от нея лица и е
гаранция срещу злоупотреби с наименованията
и имуществата на вероизповеданията.
Според останалите заинтересувани страни,
които са представили писмени становища и в
тях са изразили мнението си по тази част на
искането, последното е основателно. В подкре-
па на направения извод се сочи, че оспорената
разпоредба е функционално свързана с чл. 10,
ал. 1 и 2 ЗВ и налага определено решение на
съществуващ в Българската православна църк-
ва вътрешноорганизационен спор.
Конституционният съд намира искането за
неоснователно досежно част от разпоредбата.
Оспорената разпоредба съдържа две забрани
по отношение на лицата, които към влизане на
закона в сила са се отделили от религиозна ин-
ституция в нарушение на устава є. Едната от тези
забрани—за използване на идентично наимено-
вание, не противоречи на Конституцията и не е
в несъответствие с чл. 9 от Конвенцията и чл. 18
МПГПП. Наименованието е индивидуализиращ
белег на всеки правен субект. В случая освен за
означаването на религиозната институция то
служи и за нейното отграничаване от другите
религиозни институции. Неговото самостоятел-
но определяне от съответната институция не се
нарушава от посочената забрана. Същевремен-
но определянето му при спазването на тази заб-
рана не накърнява верски убеждения и принци-
пи или приобщаването на гражданите към тях.
Затова не нарушава свободата на вероизповеда-
нията и свободата на избора на вероизповедание
по чл. 13, ал. 1 и чл. 37, ал. 1 от Конституцията и
по чл. 9 от Конвенцията и чл. 18 МПГПП.
Искането за обявяване на останалата част
на разпоредбата за противоконституционна и
за несъответстваща на международен договор,
по който България е страна, не получи необхо-
димите седем гласа, за да бъде уважено. Затова
трябва да се отхвърли. Липсата на мнозинство
за една от двете тези възпрепятства съда да
изготви общи мотиви, поради което станови-
щата на двете групи се излагат поотделно.