Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 83

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  83   
III. За Суверена и за суверенитета
Кой е суверенът, не е правен, а философ­
ски въпрос и вариантите за отговор са два: 
Творецът или творението. Правен е въпросът 
кой и по какъв начин може да изразява ва­
лидно волята на Суверена. Тук вариантите за 
отговор са повече: монархът, свещенослужител 
или свещенослужители, народът – пряко (при 
наличието на съответните предпоставки и по 
надлежния ред) или чрез негови представители 
в учредените държавни органи.
ІV. За учредителната и за учредената власт
Българската държавност предхожда с повече 
от хилядолетие първата българска Конституция 
от 1879 г. На територията на юг от река Дунав 
българската държава възниква през VІІ век 
като наследствена монархия съгласно устано­
вената традиция още по времето, когато древ­
ният български народ е обитавал източните
земи –  традиция, която той е донесъл със себе 
си при преселението си на запад. Първата бъл­
гарска държава отсам Дунав прекъсва същест­
вуването си в началото на ХІ век с падането 
є под византийска власт и се възстановява 
в края на ХІІ век с успеха на въстанието на 
Асен и Петър. Втората българска държава 
съществува от края на ХІІ до края на ХІV 
век, когато тя бива завладяна от османските 
турци. След освобождението от османското 
владичество и прекратяването на временното 
руско управление българската държавност се 
възстановява по модерния за онова време спо­
соб – чрез приемането на първата българска 
Конституция от Учредителното събрание в 
Търново през 1879 г. Само на това Народно 
събрание може да бъде признат учредителен 
елемент, доколкото то определя за първи път 
в писмен нормативен акт от най-висок ранг 
формата на държавно устройство на Третата 
българска държава – унитарна държава, и 
формата на държавно управление – монархия 
наследствена и конституционна, с народно 
представителство. Княжеската и впоследствие 
царската власт, както и властта на всички 
други, установени в Търновската конституция 
държавни органи, в това число обикновеното 
и Великото Народно събрание, са учредена 
власт. Без значение дали приемат поредната 
нова Конституция, или решават други въпро­
си от тяхна компетентност и дали приетите 
поредни конституции уреждат, или не уреж­
дат Велико Народно събрание – във всички 
случаи великите народни събрания черпят 
правомощията си, за да упражнят единствено 
възложената им от Учредителното събрание 
власт. Своя те нямат.
За „първична/оригинерна учредителна 
власт“ може да претендира единствено Учре­
дителното събрание в Търново от 1879 г., 
доколкото то поставя началото на конститу­
ционализма в България.
Разликата между обикновеното и Великото 
Народно събрание е в техните правомощия: 
компетентността на обикновеното Народно 
събрание е ограничена, тъй като е уредена 
като изключение от общите правомощия на 
монарха, а компетентността на Великото На­
родно събрание – 1) да отстъпва или разменя 
някоя част от територията на държавата; 2) 
да измени или прегледа Конституцията; 3) 
за избиране на нов княз (цар), в случай ако 
царстващият монарх се помине, без да остави 
наследник и 4) за избиране на регенти, когато 
наследникът на престола е непълновръстен – е 
изключителна, тъй като то има да разглежда 
само ония работи, заради които по Консти­
туцията е било свикано, и се разпуска, щом 
се свърши решението им.
Шестте велики народни събрания, проведе­
ни при действието на Търновската конституция, 
както и седмото Велико Народно събрание, 
проведено при действието на третата българска 
Конституция, не учредяват нищо – първото 
избира княз Александър Батенберг, шестото 
приема втората българска Конституция, а 
седмото приема действащата четвърта бъл­
гарска Конституция, но с това не възникват 
четвърта и шеста български държави, нито с 
приемането на третата българска Конституция 
възниква пета българска държава. Четвъртата 
българска Конституция за първи път изважда 
контрола за конституционосъобразност от 
правомощията на Народното събрание и го 
предоставя на Конституционния съд, но той 
също е учредена власт и е предназначен не 
да пази поредната конституция от всякакви 
промени, а да я пази от промени, които не 
зачитат заявените в преамбюла ценности, 
чието постигане е цел на нашето развитие и 
пренебрегват принципите, спазването на които 
сме приели за ръководно начало.
Редът за „изменяне или преглеждане на 
Конституцията“ от Велико Народно събрание 
е установен от Търновската конституция, но 
нищо след това не се е случило по този ред. 
Втората българска Конституция е приета през 
1947 г. от VI Велико Народно събрание, но 
не по установения ред. Втората Конституция 
не познава Великото Народно събрание. Тре­
тата конституция е приета чрез всенародно 
гласуване – референдум на 16 май 1971 г. – и 
е провъзгласена от V Народно събрание на 
Народна република България (ако се спази 
номерацията на предходните парламенти, то 
е XXXI поред обикновено Народно събрание), 
а действащата Конституция е приета през 
1991 г. от VII Велико Народно събрание, чиято 
компетентност произтича не от Търновската