Държавен вестник, бр. 65, 2023 г., стр. 25

БРОЙ  65	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  25  
поставяне на правоимащите субекти всеки 
на самостоятелен ред в конституционната 
уредба, не оставя съмнение за стремежа да се 
подчертае и придаде необходимата конститу-
ционна тежест на една засилена конкретност 
в националния модел на конституционно 
правосъдие в съвременната демократична 
държава под върховенството на правото. 
В контекста на изложеното, да се при-
еме, че при всички обстоятелства и факти 
съставите на ВКС и ВАС са оправомощени 
да сезират Конституционния съд и с искане 
за упражняване на неговото тълкувателно 
правомощие по смисъла на чл. 149, ал. 1, 
т. 1 от Конституцията, означава най-малкото 
да се допусне възможност да бъде заличено 
това, което се определя днес като еволюция 
на Европейския модел на конституционно 
правосъдие – защита на утвърждаването на 
индивида и неговата свобода, чието битие 
са основните права и свободи, във фокуса 
на демократичната перспектива. Освен това 
такова правомощие на съдебните състави би 
създало риск от нараст­ващо напрежение между 
органите на ВКС и ВАС, от една страна, и 
съдебните състави, от друга, относно еднак-
вото прилагането на „закона“, както и риск за 
ефективното упражняване на конституционно 
възложената на ВКС и ВАС функция – да 
осъществяват върховен съдебен надзор, по 
смисъла на чл. 124 и 125 от Конституцията, 
и за възможни деструктивни последици за 
утвърждаване на единна и безпротиворечива 
правна система, каквато е крайната цел на 
обособеното като самостоятелно тълкувателно 
правомощие на националната конституционна 
юрисдикция (нетипично за другите юрисдик-
ции с конституционни функции, доколкото 
природата на конституционните по естеството 
си спорове предполага винаги и тълкуване на 
устройствения закон на държавата). В дейст-
вителност последиците биха могли да бъдат 
далеч по-съществени – да не бъдат пълноценно 
реализирани създадените на конституционно 
ниво нормативни предпоставки за утвържда-
ването на конституционното правосъдие като 
гарант за върховенството на Конституцията 
с преодоляване на доминиращата институ-
ционална ориентация на Европейския модел, 
много по-силно повлиян от raison d’État, 
отколкото от raison d’être, и по този начин 
да се препятства неговото осъществяване 
в перспективата на правата в съвременната 
конституционна правова държава.
Съдиите Павлина Панова, Константин 
Пенчев, Филип Димитров, Атанас Семов и 
Красимир Влахов подкрепят диспозитива на 
определението за отклоняване на искането 
поради висока степен на сходство по отно-
шение на конституционноправните проблеми 
с тези, които са предмет на разглежданото 
в настоящото конституционно дело искане 
на главния прокурор и на относимост на из-
ложените мотиви за неговото отклоняване, 
но не и поради липса на компетентност на 
състава на Върховния административен съд 
да сезира Конституционния съд с искане за 
тълкуване на Основния закон, и привеждат 
следните доводи: 
Съдът вече е имал повод да се произ-
несе, че съдебен състав на върховен съд е 
оправомощен да иска тълкуване на Консти-
туцията (Определение от 9.05.2019 г. по к.д. 
№ 5/2019 г.), и няма основание за отстъпление 
от тази практика. Нещо повече, тази практика 
отразява принципното разбиране за необхо-
димостта Основният закон действително, на 
практика да се превърне в „живо, приложи-
мо право“ (Решение № 10 от 1994 г. по к.д. 
№ 4/1994 г.), което не само предполага, но и 
изисква съдилищата и в частност върховните 
съдебни инстанции (доколкото чл. 150, ал. 1 
от Конституцията ограничава до ВКС и ВАС 
възможното сезиране на Конституционния съд 
от съдилищата) да прилагат пряко Конститу-
цията, а когато приложимата конституционна 
разпоредба е неясна и следва да бъде изяснена 
по задължителен и обвързващ всички начин, 
да поискат тълкуването є от компетентния 
за това орган.
От съпоставянето на съдържанието и 
вложения смисъл в ал. 1 на чл. 150 от Кон-
ституцията и неговата съотносимост към 
функциите и предназначението на двете 
върховни съдилища – в пълния им пленарен 
състав или чрез техните „подразделения“ 
(общи събрания на колегиите им и отдел-
ните състави) – се налага извод, че съдебни 
състави на ВКС или на ВАС могат да сезират 
Конституционния съд за упражняването на 
правомощието му по даване на задължително 
тълкуване на Конституцията. Основание за 
този извод е възложената от Конституцията 
правораздавателна функция на съдилищата. 
Обхватът на допустимото сезиране на Кон-
ституционния съд от съдебни състави на ВКС 
или ВАС е функция на правораздавателната им 
компетентност и е допустимо винаги когато 
интересите на правораздаването го налагат 
(в този смисъл Определение от 9.05.2019 г. 
по к.д. № 5/2019 г.). Такава необходимост 
възниква, когато съдът не може да изгра-
ди категорично вътрешното си убеждение 
за решаване на делото поради съмнение в 
конституционосъбразността на приложимия 
закон. Все в качеството им на упражняващи 
правораздавателни функции, съдебни състави 
на ВКС или ВАС са легитимирани да сезират 
Конституционния съд и във връзка с необ-
ходимостта да разрешат конкретен съдебен 
спор, чийто изход зависи от изясняване на 
смисъла на приложима по делото неясна или 
двусмислена конституционна разпоредба.