Държавен вестник, бр. 78, 2006 г., стр. 6

С Т Р .  6
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  78
преки закононарушения, извършени от тях по
чл. 129, ал. 3, т. 5 от Конституцията. Преди съз-
даването на оспорената разпоредба правният
ред у нас беше безпомощен в такива случаи и
противозаконното поведение на магистратите
трябваше да се търпи дълго време. Духът на
Конституцията на Република България не е в
никакъв случай да се толерира безконтролност
и безотговорност на висшите магистрати.
В резултат на конституционно решение № 7
от 13 септември 2006 г. в бъдеще контролът
върху дейността на висшите магистрати отново
ще бъде неефективен, поради това, че се упраж-
нява от тях самите и техните подчинени.
Конституционен съдия: Мария Павлова
Емилия Друмева
Спорът не е за противоконституционност на
влязъл в сила закон за изменение на Конститу-
цията, защото неговото съдържание е станало
вече неразделна част от Конституцията; спо-
рът е дали въпросното изменение на Конститу-
цията не е създало нова форма на държавно
управление в България и поради това е трябва-
ло да бъде направено от Велико Народно съб-
рание и ако не е сторено—уредбата е приета в
нарушение на Конституцията. А въпросното
изменение на Конституцията е, че предложе-
ние за освобождаване на топ-магистрат поради
укорими служебни действия освен от Висшия
съдебен съвет може да бъде направено и от
Народното събрание.
Според решението хипотезата на чл. 129, ал. 4
накърнява независимостта на съдебната власт,
създава дисбаланс в разделените власти и с това
изменя формата на държавното управление.
1. Независимостта на съдиите е фундамен-
тално начало в конституционната държава на-
всякъде по света. Във Великобритания, където
е люлката на парламентарното управление, съ-
диите имат tenure—упражняват длъжността “за
времето на добро поведение”, т. е. пожизнено;
при служебни нарушения или укорими дейст-
вия в личния живот обаче законът предвижда
ред за освобождаване от длъжност—монархът,
т. е. държавният глава, прави предложение до
парламента и парламентът решава с двете ка-
мари. Така вековната класика на парламентар-
ното управление е създала баланс срещу нефунк-
ционирането на една от властите, макар прак-
тикуван много рядко.
Независимостта на съдиите и заемането на
съдийската длъжност “за времето на добро
поведение” е основен принцип в конституцио-
нализма и на САЩ.
2. Тъй нареченият баланс между разделени-
те власти не е понятие на Конституцията, а на
теорията и практиката на разделението на влас-
тите. В решението основателно се посочва,че
разделението на властите в различните страни
и епохи е реализирано в многообразни пропор-
ции и съчетания. Но веднага след това се пра-
ви заключението, че “в нашия случай....трябва
да се съди по действащата Конституция”. Без
съмнение! Но от това не следва, че световните
примери са без значение за развитието на бъл-
гарския конституционализъм и за настоящия
спор: действащият модел на разделените влас-
ти в България е заимстван от работещи в други
страни образци, съответно адаптиран, а пона-
стоящем с поредицата извършени и предстоя-
щи изменения на Конституцията адаптацията
продължава.
Обяснението за присъствието на т. нар. ба-
ланси в конституционната теория и практика е,
че всички съвременни модели на разделените
власти, в т. ч. и българският, съдържат система
от контроли и противотежести, чрез които
“власт възспира власт”, за да няма прекомерна
концентрация или злоупореба с власт в държа-
вата. Такава система е задължителен и основен
компонент на демократичното управление.
3. Конституционният съд трябваше да на-
прави преценка дали предвиждането на до-
пълнителен механизъм като противотежест
срещу евентуалното нефункциониране на една
от властите нарушава установения баланс до
степен, че се създава друга форма на държав-
но управление, в която независимостта на съ-
диите е накърнена. В решението такава пре-
ценка липсва.
Липсва и съобразяването с много значим и
релевантен за спора факт: в каталога на чл. 158
от Конституцията сред нейните текстове, ре-
зервирани за изменение само чрез Велико На-
родно събрание, не е поставен чл. 8, т. е. прин-
ципът за разделението на властите. Това свиде-
телства, че самата Конституция оставя прост-
ранство за възможни изменения и допълнения
към заложеното “разделение на властите”, на-
правени от обикновен парламент, стига да се
запазват основните характеристики на парла-
ментарното управление (чл. 1).
От решението не е ясно как след като зако-
нодателят е добавил присъщата на разделени-
ето на властите “противотежест” срещу евенту-
ално нефункциониране на една от властите, е
изменил установената форма на държавно уп-
равление; не е ясно и коя е променената форма
на държавно управление в България, заради
която е трябвало Велико Народно събрание.
4. В търсене на аргументация решението
неоправдано и неоснователно разширява при-
ложното поле на Великото Народно събрание
за изменяне на Конституцията, като включва в
него (изброително и без критерий) някои от
принципите в глава първа на Конституцията—
“Основни начала”. Ако учредителната власт е
имала такава воля относно глава първа, тя щеше
ясно да я формулира, както това е направено в
т. 5 на чл. 158—изрично да се посочи сред въз-
можните изменения на Конституцията, резер-
вирани само за Велико Народно събрание. А
това не е направено. Такъв “разширителен”