Държавен вестник, бр. 1, 2008 г., стр. 6

С Т Р .  6
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  1
ципът на чл. 19, ал. 2 от Конституцията, а това е
така, защото облекченият ред за събиране на
вземанията им към неизправните длъжници—
потребители на енергийни услуги, е обща законо-
дателна концепция, която се отнася до всички
доставчици на всеобщо предлагани услуги—топ-
лофикационни, електроснабдителни и газови
доставки, както и тези на ВиК дружествата. Те не
трябва да се сравняват с производителите в дру-
гите стопански отрасли, за да се поддържа, че се
намират в привилегирована позиция по отноше-
ние на тях с предоставената им възможност да
събират вземанията си по облекчен ред. В случая
нееднакво третиране по смисъла на чл. 19, ал. 2
от Конституцията би се получило в резултат на
прилагане на еднаква регламентация относно съ-
бираемостта на вземанията на всички стопански
субекти независимо от специфичните условия в
отделните отрасли, в които се осъществява от тях
дейност по производство на стоки и услуги.
Позоваването в искането на омбудсмана на
чл. 86 от Договора за създаване на Европейската
общност (ДСЕО), за да се аргументира против-
ното разбиране, представлява превратно тълку-
ване на разпоредбата, която гарантира свободата
на стопанската инициатива в държавите—член-
ки на общността. Тази разпоредба предвижда, че
за предприятията, на които е възложено да оказ-
ват услуги от общ стопански интерес, важат пра-
вилата за конкуренция, доколкото прилагането
им не възпрепятства юридически или фактичес-
ки изпълнението на възложената им специална
задача, т.е. доколкото особеностите на отрасъла
и на дейността им налагат отклонение от тези
правила, както се изтъкна вече за тези от енерге-
тиката, на които е възложено изпълнението на
услуга от общ стопански интерес.
Впрочем това се признава в настоящото ис-
кане, което представлява обрат в основната теза
на предишното искане пред КС (к.д. № 10 от
2006 г.). Сега обаче се поддържа, че правилото
на чл. 86 ДСЕО не може да има приложение “в
никакъв случай за сметка на потребителите”.
Както вече се отбеляза, уредбата на чл. 86
ДСЕО се отнася само за стопански субекти и
поради това не може да е основание за такова
заключение. Въпросите за енергийните достав-
ки като услуги от общ икономически интерес и
връзката с правата на потребителите са предмет
на регулиране от правото на ЕС, в т.ч. директи-
ви, които не се сочат в искането, но които почти
изцяло са залегнали в уредбата на ЗЕ.Става дума
за две директиви близнаци—на ЕП и Съвета:
Директива 2003/54/ЕО относно общите правила
на вътрешния пазар на електроенергия и Дирек-
тива 2003/55/ЕО относно общите правила за вът-
решния пазар на природен газ. Така че въпросът
за енергийните доставки и защитата на потреби-
телите присъства в българското правно прост-
ранство: осигурява се защита на редица основни
права на гражданите, между които правото на
информация за стоките и услугите, и защитата
на икономическите интереси на потребителите
срещу неравноправни договорни условия—чл. 2
от Закона за защита на потребителите (ЗЗП).
Във връзка с това следва да се отбележи, че
искането за обявяване на противоконституци-
онност не се отнася до чл. 237, буква “к” ГПК,
който предвижда този облекчен ред за прину-
дително събиране на вземанията на енергий-
ните доставчици, а до разпоредбите на ЗЕ,
които визират препращане към него. Поради
това, ако това препращане не е противоконс-
титуционно, приложимият текст на чл. 237,
буква “к” ГПК сам по себе си осигурява право-
то на защита на длъжника на енергийните
доставчици по смисъла на чл. 56 от Конститу-
цията с предвидените възможности на оспор-
ващия принудителното изпълнение по чл. 244,
250 и 254 ГПК.
Поради това трябва да се направи единстве-
но преценка, дали са засегнати икономически-
те интереси на потребителите чрез уговаряне
на неравноправни клаузи в сключените с енер-
гийния доставчик договори при общи условия,
вземанията по които се събират по облекчен
ред. Така според цитираната в искането на ом-
будсмана Директива 93/13/ЕИО от 5.04.1993 г.
на Съвета относно неравноправни клаузи в пот-
ребителските договори по смисъла на същата
това са договорните клаузи, дефинирани в чл. 3.
Според този текст това е договорна клауза,
която не е уговорена индивидуално, ако тя,
противно на изискванията на добросъвестност
във вреда на потребителя, причини значител-
но или неоснователно неравновесие на дого-
ворните права и задължения на страните по
договора. В чл. 4, ал. 2 от директивата обаче се
уточнява, че оценката на възможността клау-
зи да са неравноправни не засяга нито основ-
ния предмет на договора, нито съобразността
между цената, съответно възнаграждението и
услугите, съответно стоките, които представ-
ляват насрещната престация, ако тези клаузи
са формулирани ясно и разбираемо. Ако пре-
ценката за наличие на засегнати икономичес-
ки интереси на потребителя се направи в този
контекст, изводът е, че според ЗЕ той е над-
лежно информиран за вземането на енергий-
ния доставчик и неговия размер.
Според закона цената на услугата се определя
не пазарно, а от държавния регулаторен орган—
Държавната комисия за енергийно и водно регу-
лиране, чието решение подлежи на съдебен кон-
трол. Измерването на консумираната електри-
ческа енергия и природен газ се осъществява чрез
специални измерителни уреди, като отчитането
на консумацията може да се осъществи и от са-
мия потребител. Към принудително събиране на
дължимите суми от енергийния доставчик се
пристъпва след изготвена сметка за размера на
вземането и консумираната енергия. Този въп-
рос обаче е извън контрола за конституционност
и е относим към енергийна стратегия, включва-
ща модернизация на отрасъла, намаляване раз-
хода на енергия, либерализация на енергийния
пазар, а така също към устойчивия икономичес-
ки растеж, който би намалил дела на енергийни-
те разходи в общите потребителски разходи с
повишаване на жизнения стандарт, т.е. към уп-