Държавен вестник, бр. 95, 2002 г., стр. 5

Б Р О Й  95
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  5
веник на приватизираното предприятие, респ.
сам той да кандидатства за покупката по реда
на чл. 29, ал. 2 ЗППДОбП). Органите по при-
ватизацията (по чл. 3, ал. 1), а чрез тях и канди-
дат-купувачите получават дължимата им инфор-
мация за действителното финансово-икономи-
ческо състояние на обявеното за приватизира-
не предприятие. Тази информация е от важно
значение за определяне на реална приватиза-
ционна цена. Окончателният резултат е възмож-
ност за сключването на оптимална за страните,
а поради това и стабилна приватизационна сдел-
ка, като успоредно с това са гарантирани и пра-
вата на третите спрямо приватизационното
правоотношение лица, каквито са кредиторите
на приватизираното предприятие.
5. При бездействие кредиторът “губи право-
то си на иск за тези вземания”. Посоченото
процесуално ограничение е юридически стимул
за оперативно поведение. Изгубването на пра-
вото на иск ще е резултат от пасивното поведе-
ние на кредитора по запазване на собственост-
та си и правните механизми за нейната защита,
а не защото разпоредбата му отнема посочени-
те права. Оспорената разпоредба не води до
противоречащо на чл. 17, ал. 5 от Конституци-
ята принудително отчуждаване на собственост-
та на кредиторовите вземания. Тя гарантира и
защитава правото на собственост върху посоче-
ната категория вземания, така както задължа-
ва чл. 17, ал. 1 от Конституцията.
6. Многообразието и спецификата на различ-
ните стопански сфери предпоставя потребност
от различни правни режими за ефикасно осъ-
ществяване на съответстващите им различни
дейности. Процесът на приватизацията като
юридическа основа за създаването на нови, ка-
чествено различни стопански субекти се харак-
теризира с определена специфика, която по не-
обходимост изисква прилагането на гъвкав нор-
мативен подход за постигане целите на привати-
зацията—бързина, стабилност на сделките и
ефективност от дейността на новосъздадените
стопански единици. Поради такава необходимост
при определени условия някои конституционни
норми допускат нюансирано законодателно ре-
шение. Така конституционното правило на чл. 19,
ал. 2, според което законът създава и гарантира
на всички граждани и юридически лица еднакви
правни условия за стопанска дейност, не е абсо-
лютно. То има предвид еднакви правни условия
за всички стопански и правни субекти, осъщес-
твяващи еднакви или сходни дейности в опреде-
лена сфера, но не непременно еднаквост между
всичките многообразни стопански сфери. Съоб-
ражения за целесъобразност, както и наличието
на потребност от постигането на обществено при-
оритетни и значими цели, каквито са целите на
приватизацията, допускат различия в законода-
телните решения, без това да противоречи на
конституционния принцип по чл. 19, ал. 2. В по-
добен смисъл са и други решения на Конститу-
ционния съд, като например Решение № 9 от
1999 г. по к.д. № 8 от 1999 г. (ДВ, бр. 57 от 1999 г.),
Решение № 30 от 1998 г. по к.д. № 23 от 1998 г.
(ДВ, бр. 137 от 1998 г.). В области извън стопан-
ската, не по-малко значими от нея, законода-
телната практика прилага подобни на оспорена-
та разпоредба решения—чл. 267 ГПК, чл. 227,
ал. 3 ЗЗД, чл. 57, ал. 4 НПК и др.
7. Въведеното с оспорената разпоредба изис-
кване кредиторовото вземане да се заяви пред
съответния орган по чл. 3 ЗППДОбП, т.е. пред
орган “чужд на правоотношението, от което е
възникнало”, не противоречи на конституцион-
ни норми. Това изискване е породено от специ-
фиката на приватизационния процес. Органите
по чл. 3 ЗППДОбП не са произволни, а законово
определени. На тях е възложено да приемат ре-
шения за приватизиране на държавни и общин-
ски предприятия (чл. 3, ал. 1 ЗППДОбП), упра-
вителните органи на държавните предприятия
на тези органи “са длъжни да им представят
документите и информацията, необходими за
извършване на приватизационната сделка”
(чл. 4а). Поради това и оспореното изискване за
уведомяването на тези органи с нищо не злепос-
тавя интересите на кредиторите. Обратно, с това
изискване, дължимо на външен на облигацион-
ното отношение орган, но изрично посочен от
закона да извърши приватизацията, кредитори-
те са своеобразно гарантирани за вземанията си.
8. Не е противоконституционно законода-
телното решение по отношение на визирания
в § 6а срок. Според съдебния състав в практи-
ката и теорията съществувал спор относно
правната характеристика на срока, но незави-
симо от това със законовото му въвеждане се
засягали “всички вземания с адресат привати-
зираното предприятие, независимо от основа-
нието, вида и размера”.
Въпросът за правната характеристика на
срока е неотносим към въпроса за конституци-
оносъобразността на оспорената разпоредба.
При необходимост този въпрос може да бъде
решен по реда на тълкуването от Общото съб-
рание на гражданската колегия на ВКС.
Твърдението, че с това се засягали всички
вземания с адресат приватизираното предприя-
тие, е неточно. С изменението на разпоредбата
(ДВ, бр. 20 от 2000 г.) от тази категория са из-
ключени вземанията за трудово възнагражде-
ние. Разнообразието по отношение вида, разме-
ра и основанието на вземанията, които подлежат
на писмено обявяване съгласно изискването на
§ 6а, не обосновава, а опровергава тезата за про-
тивоконституционност. Очевидно е, че правните
условия за всички кредитори на обявеното за при-
ватизация предприятие са еднакви, без оглед на
вида, размера и основанието на вземанията им.
9. Разпоредбата на чл. 17, ал. 3 от Конституци-
ята, според която частната собственост е непри-
косновена, съдържа забрана за разпореждане с
нея без или въпреки несъгласието на собствени-
ка. Правилото на § 6а не пренебрегва волята на
кредитора на приватизиращото се, респ. прива-