Държавен вестник, бр. 13, 2018 г., стр. 7

БРОЙ  13	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
5. В контекста на изложеното по-горе, като 
се съобрази и видът на оспорения с искането 
акт на Народното събрание, намираме, че 
следва да се очертаят параметрите на дъл-
жимата от Конституционния съд проверка 
в рамките на осъществявания в настоящото 
производство контрол за конституционност по 
реда на чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията. 
Този акт съгласно стенографския протокол 
от заседанието на Народното събрание от 
4.10.2017 г. дословно е формулиран по следния 
начин: „Проектът за решение не е приет.“ 
Стриктното придържане към парламентарната 
терминология е необходимо не само от съо-
бражения за правна коректност, но в голяма 
степен способства за точното дефиниране на 
вида на приетия акт като категория, вклю-
чително и в контекста на възможен предмет 
на конституционен контрол. 
Според нас актът на Народното събра-
ние представлява т.нар. решение-отказ, или 
негативно решение, както го категоризира 
конституционноправната доктрина. Казано 
по друг начин, става дума за индивидуален 
юридически акт с отрицателно съдържание. 
Именно тези му правни характеристики раз-
криват и една съществена особеност, свързана 
и с упражнявания контрол за конституцион-
ност и неговите граници.
Конституционният съд не може да подмени 
волята, съвестта и вътрешното убеждение 
на отделния участвал в гласуването народен 
представител, за да ревизира „правилността“ на 
всеки подаден „за“, „против“ и „въздържал се“ 
депутатски глас. Както вече беше изтъкнато, 
обратното означава да се отрече един от осно-
вополагащите принципи на парламентарната 
демокрация – правото на лична и автономна 
оценка на народния представител как да уп-
ражни правото си на глас в представителната 
институция, независимо дали става дума за 
гласуване на предложен законопроект, или на 
всякакъв друг проект за акт, чието приемане 
е в компетентността на Народното събрание. 
При положение че именно сборът на отделните 
подадени гласове „За“, „Против“ и „Въздържал 
се“ и формираното мнозинство от тях съобразно 
кворума предопределя изхода от гласуването, 
а следователно и съдбата на предложения про-
ект за решение – дали той ще бъде приет, или 
съответно отхвърлен, според нас конституци-
онният контрол може да се концентрира един-
ствено върху компетентността на решаващия 
орган и проверка за стриктното съблюдаване 
на приложимата конституционна процедура, 
детайлизирана в ПОДНС: кворум, обсъждане, 
гласуване, резултат (приемане или неприемане). 
В същия смисъл е и разбирането, изразено в 
Решение № 17/1992 г. по к.д. № 22/1992 г. на 
Конституционния съд. Поради това считаме, 
че само нарушения от визирания кръг биха 
предпоставили извод за противоконституци-
онност на акт от вида на оспорения.
В конкретния случай няма спор, че взе-
мането на решение за предсрочно прекра-
тяване на депутатски мандат на основание 
подадена оставка е в компетентността на 
Народното събрание съгласно чл. 72, ал. 2 
от Конституцията. Налице е изискуемият 
кворум, проведено е обсъждане в пленарната 
зала, последвано от лично и явно гласуване, 
при което не е достигнато необходимото за 
приемане на решението мнозинство – чл. 81, 
ал. 2 от Конституцията. При това положение 
очевидно конститутивният ефект на реше-
нието по чл. 72, ал. 2 от Конституцията не 
е постигнат, поради което и атакуваното ре-
шение остава в сферата на парламентарната 
процедура. Ето защо не намираме основание 
да споделим крайния извод на мнозинството 
за противоконституционност на акта.
Предвид изложеното дотук според нас е 
излишно въобще да обсъждаме съображенията 
в мотивите за нарушени права на народния 
представител Делян Добрев по чл. 6, ал. 1 и 
чл. 48, ал. 3 от Конституцията – в конкрет-
ния случай те не следва да бъдат предмет 
на обсъждане. Най-малкото защото въпреки 
неприемането на подадената оставка от пар-
ламента със съответното решение при ясна и 
непоколебима воля за прекратяване на ман-
дата му народният представител винаги може 
да поднови искането си до получаването на 
удовлетворителен за него резултат или пък 
да се съгласи с отрицателния вот на колегите 
си и продължи да упражнява пълномощията 
си. Парламентарната практика у нас познава 
достатъчно примери и в двете посоки.
При тези релевантни данни считаме, че с 
решението си по същество Конституционни-
ят съд следваше да отхвърли искането като 
неоснователно, вместо да го уважи.
Конституционни съдии:  
Кети Маркова
 Анастас Анастасов
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдията Гроздан Илиев по к.д. № 8/2017 г.
С особено мнение подписах решението по 
к.д. № 8 от 2017 г., с което е уважено искането 
на повече от една пета от народните предста-
вители – 62-ма, от 44-то Народно събрание за 
установяване на противоконституционност на 
парламентарния акт от 4.10.2017 г., с който не 
е приет проектът за решение за прекратяване 
на пълномощията на народния представител 
Делян Добрев, като противоречащ на чл. 6, 
ал. 1, чл. 72, ал. 1, т. 1 и чл. 48, ал. 3 от 
Конституцията на Република България по 
следните съображения: 
 Конституционният съд може да действа 
само когато бъде сезиран с искане, което от-
говаря на изискванията на закона с оглед на 
субекта на искането, предмета и останалите 
реквизити, необходими за неговата валидност, 
които го правят годно средство за поставяне