Държавен вестник, бр. 106, 2025 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  106
социален диалог при управлението на осигу­
рителната система; фондова организация на 
осигурителните средства) и в чл. 5 от Закона 
за здравното осигуряване (задължително учас­
тие при набирането на вноските; участие на 
държавата, осигурените и работодателите в 
управлението на Националната здравнооси­
гурителна каса; солидарност на осигурените 
при ползването на набраните средства; отго­
ворност на осигурените за собственото им 
здраве; равнопоставеност при ползването на 
медицинска помощ и др.). Задължителните 
осигурителни вноски, въз основа на които се 
изгражда системата на държавното обществе­
но осигуряване, постъпват като приходи във 
фондовете на държавното обществено осигу­
ряване или в универсален пенсионен фонд, а 
задължителните здравноосигурителни вноски, 
въз основа на които се изгражда системата на 
здравното осигуряване, постъпват в бюджета 
на Националната здравноосигурителна каса. 
Средствата от вноски се използват целево и 
техният правен режим следва да се разглежда 
не само от гледна точка на характеристиката 
им като приходи в съответните бюджети, а и 
от гледна точка на разходите, за покриването 
на които те са предназначени.
В чл. 60, ал. 1 от Конституцията е устано­
вено задължението на гражданите да плащат 
данъци и такси. В чл. 51 от Основния закон 
е закрепено правото на гражданите на об­
ществено осигуряване и на социално подпо­
магане, което право законодателят е длъжен 
да гарантира. В чл. 52 от Конституцията е 
установено правото на гражданите на здрав­
но осигуряване, за гарантирането на което 
се предвижда задължение за финансирането 
му от държавния бюджет, от работодателите, 
от лични и колективни осигурителни вноски 
и от други източници при условия и по ред, 
определени със закон. Така на конституционно 
ниво е направено разграничението между за­
дължението на гражданите да плащат данъци 
и такси и индивидуалното право на всеки 
гражданин на социално и здравно осигуряване, 
което е израз на посочените в преамбюла на 
Конституцията защитени ценности на човешко 
достойнство и сигурност. 
Задължение на българската държава е да 
осигури парични средства, за да се обезпе­
чат социалните права, прогласени в чл. 51 и 
52 от Конституцията. За реализирането на 
индивидуалното право на гражданите на со­
циално и здравно осигуряване законодателят 
има правомощието да определя начините на 
финансиране (задължителни осигурителни 
или здравноосигурителни вноски, средства 
от държавния бюджет и други). Условията и 
редът, при които се обезпечават приходите в 
социалноосигурителните фондове и тяхната 
балансираност, се уреждат в самостоятелни 
закони – Закона за публичните финанси 
(ЗПФ), Кодекса за социално осигуряване 
(КСО), Закона за здравното осигуряване (ЗЗО). 
Основанията, въз основа на които се дължат 
задължителните осигурителни вноски, тех­
ният размер, от кого се дължат и заплащат, 
условията, при които те се възстановяват, в 
кои бюджети постъпват и как се разходват 
набраните средства от тях в полза на осигу­
рените лица, се установяват на национално 
ниво от законодателя. При уреждането на 
разходите на осигурителните фондове зако­
нодателят е длъжен да спазва разпоредбите 
на Конституцията, на първичното (чл. 48 
и 352 от Договора за функционирането на 
Европейския съюз) и вторичното право на 
Европейския съюз за координиране на сис­
темите за социална сигурност и да гарантира 
правата на гражданите. 
В практиката на Съда многократно е под­
чертавано, че данъците и задължителните 
осигурителни вноски като две самостоятелни 
категории публични държави вземания имат 
различен характер и предназначение, почиват 
на различно правно основание и пораждат 
различни правни последици (Решение № 5 от 
2000 г. по к.д. № 4/2000 г.; Решение № 8 от 
2012 г. по к.д. № 16/2011 г.; Решение № 2 от 
2014 г. по к.д. № 3/2013 г.). Както данъците, 
така и задължителните осигурителни вноски 
са обявени за публични вземания в чл. 162, 
ал. 2, т. 1 ДОПК, но това е направено, за да 
се осигури тяхното принудително събиране, а 
не за да се приравнят по правната си природа 
(Решение № 14 от 2000 г. по к.д. № 12/2000 г.). 
„[Д]анъчните плащания и вноските за со­
циалното и здравното осигуряване почиват 
на различно правно основание и пораждат 
различни правни последици. Въпреки че и 
двете категории представляват публични взе­
мания на държавата, те имат различна правна 
природа. Същите имат различен характер и 
предназначение. Основните различия между 
тях се проявяват както при финансовите 
източници за набирането им, така и в управ­
лението и разходването на тези средства“. 
(Решение № 2 от 2014 г. по к.д. № 3/2013 г.) 
„Осигурителните вноски нямат характер на 
данък, защото срещу тях осигуреният полу­
чава право на съответни престации, докато 
данъкът е държавно вземане, което се дължи 
безвъзмездно“. (Решение № 5 от 2000 г. по 
к.д. № 4/2000 г.)
Конституционният съд многократно се 
е произнасял и по различни проявления на 
правото на обществено и здравно осигуряване. 
Функцията на конституционно прогласеното 
право на обществено осигуряване произтича 
от същността на установената в държавата 
система на обществено осигуряване – система 
на взаимопомощ и солидарност (Решение № 5 
от 2000 г. по к.д. № 4/2000 г.), чрез която се 
защитава общият интерес, като от набираните