Държавен вестник, бр. 35, 2007 г., стр. 5

Б Р О Й  35
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  5
интерес по презумпция не принадлежи към све-
товните демократични стандарти в публично-
то право и е чужда в същата степен, както и
вината по презумпция на съвременното наказа-
телно право. Правното понятие за интерес се
различава от политическото в житейския сми-
съл на думата, което понякога имплицитно се
извежда от вредата за противника или ползата
за съюзника. Конституционният съд счита, че
във всички случаи при съдебно обжалване на
актове на изпълнителната власт от страна на
граждани и юридически лица интересът следва
да се обосновава. Това произтича от изискване-
то за правна сигурност, което е основен компо-
нент на принципа за правовата държава (Реше-
ние № 1 от 2005 г. по к.д. № 8 от 2004 г.).
Конституционният съд приема, че активна
легитимация имат всички правни субекти в
случаите, когато подзаконовият акт пряко за-
сяга права, законни интереси или създава за-
дължения за тях. Нормата на чл. 186, ал. 1 АПК
обаче предвижда и възможност за съдебно об-
жалване от страна на граждани и юридически
лица винаги когато административният норма-
тивен акт може да наруши права, законни инте-
реси или да създаде задължения за тях. В този
смисъл засягането на правата не означава не-
пременното настъпване на вреди за правните
субекти като предпоставка за обжалването, а
една възможност за засягане на правата. Прог-
ресивният характер на легитимацията според
чл. 186, ал. 1 АПК е възможността да се обжал-
ват нормативните актове на администрацията
не само когато са налице пряко нарушени пра-
ва, но и при предстоящо засягане на права.
Легитимацията при съдебната защита на
правата от страна на гражданите и юридически-
те лица срещу актове на изпълнителната власт,
която допуска Конституцията, е максимално
отворена, но не и безгранична. В това отноше-
ние законодателят се е съобразил с разпоредба-
та на чл. 120, ал. 2 от основния закон и не е пред-
видил actio popularis или възможността на всеки
всякога и за всички да атакува актове на изпъл-
нителната власт, дори когато ничии права не са
нарушени или потенциално застрашени. Имен-
но възможността за въвеждане на actio popularis
би влязла в противоречие с изискванията на
чл. 120, ал. 2 от Конституцията и би следвало да
се обяви за противоконституционна.
 В случай че се възприеме позицията, че все-
ки всякога и за другите може да атакува актове
на изпълнителната власт дори когато не само
негови лични, а и ничии права не са нарушени
или застрашени, то тогава правото на защита се
отъждествява с публичната функция за контрол
на законността и правозащитната дейност на дър-
жавните органи. Принципната разлика между
правото на защита срещу изпълнителната власт
и правозащитната дейност на овластените дър-
жавни органи се състои в това, че тези две форми
за контрол на законността имат различни осно-
вания, от които произтича правно защитената
възможност да се атакуват подзаконовите нор-
мативни актове. При държавните органи защи-
тата на законността произтича от мандата, въз-
ложен им чрез избор или назначаване и овластя-
ването им с правомощия в Конституцията и за-
коните. Те защитават правата на всички, без да
имат личен интерес, обусловен от нарушени или
застрашени права по силата на пълномощията
си, произтичащи от политическото представи-
телство. С други думи, от прякото или индирект-
но упълномощаване от суверена да бранят пра-
вовата държава и демократичното управление.
Правото на съдебната защита и обжалването на
подзаконови административни нормативни ак-
тове за гражданите и юридическите лица въз-
никва единствено при засягане или застрашава-
не на права, свободи или законни интереси или
обременяване със задължения, тъй като липсва
пълномощие или мандат да бъдат защитавани
правата, законните интереси или обременява-
нето със задължения на други граждани.
 Схващането, че е възможно всеки всякога
и за всички да атакува актове на изпълнител-
ната власт дори когато неговите права нито са
засегнати, нито са застрашени, поражда реди-
ца проблеми.
 Дълбоко несправедливо би било, ако тези,
чиито права се регламентират в администра-
тивния нормативен акт, не само че се представ-
ляват, но дори не са уведомени. В условията на
конституционното управление и правовата дър-
жава тяхната воля безспорно би следвало да бъде
зачетена. Доколкото, очевидно в случая не е
налице пълномощие при обжалване на акт на
изпълнителната власт, който се отнася до дру-
га група граждани, легитимацията без наличие
на правен интерес би могла да постави жалбо-
подателя в положението на лице, което се е
самоовластило. Възможно е актът на изпълни-
телната власт, който страда от определен по-
рок, да засяга права на едни и да облагодетел-
ства други правни субекти, различни от жалбо-
подателя, или да създава благоприятни после-
дици за едни и в същото време да нарушава или
застрашава правата на други граждани или
юридически лица. Ако физическо или юриди-
ческо лице би могло да сезира съда, без да до-
казва интерес, или ако, както твърди омбуд-
сманът, достатъчно основание за легитимаци-
ята е защитата на законността и правовата дър-
жава, то той би могъл да засегне права на граж-
дани или юридически лица. Възможно е актът
на изпълнителната власт да облагодетелства
правата на настоящите поколения граждани и
функциониращите юридически лица, но за смет-
ка на интересите на следващите поколения граж-
дани и бъдещите юридически лица, които пред-
стои да възникнат. Легитимацията, без да се
обосновава правен интерес и без нарушаване
или застрашаване на лични права на жалбопо-
дателя, би могла да има нежелан ефект по отно-
шение на различни правни субекти—български
граждани, чужденци с различен правен статус,
от една страна, на българските и чуждестран-
ните юридически лица, от друга.