Държавен вестник, бр. 101, 2015 г., стр. 94

СТР.  94	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  101
подобряване на информираността на лекаря 
за всички предшестващи болести и състояния 
на пациента, достъп до експертни системи, 
системи за контрол на лекарски решения, 
вкл. на рецепти; търсене на литература и 
доказателства; информация за близки и да-
лечни резултати (качеството) на проведено 
лечение и др.
Осигуряваните чрез Националната здравно-
информационна система данни ще позволят 
всички показатели за измерване на качество-
то да се регистрират и анализират в желани 
периоди и разрези и да се използват за кон-
трол и управление на процесите, свързани с 
качеството.
МЕРКИ:
2.8.1. Въвеждане на система за оценка на 
качеството и безопасността на медицинското 
обслужване;
2.8.2. Създаване на регистър за отчитане 
на медицинските грешки;
2.8.3. Нормативно регламентиране на оп-
равдан медицински риск;
2.8.4. Обучение в областта на качеството 
и безопасността на медицинското обслуж-
ване, комуникацията пациент – медицински 
специалисти и управлението на конфликти;
2.8.5. Колаборация със средствата за ма-
сова информация с цел предоставяне на ин-
формация за качеството и безопасността на 
медицинското обслужване за обществеността;
2.8.6. Партньорство и ясно дефиниране на 
отговорностите на всички участници (институ-
ции и организации на национално, регионално 
и локално ниво) в процеса на осигуряване на 
качеството и безопасността на медицинското 
обслужване, вкл. развиване на международ-
ното сътрудничество в тази област;
2.8.7. Оптимизиране на контрола върху 
качеството и безопасността на медицинското 
обслужване по места. 
ПОЛИТИКА 2.9. ЕФЕКТИВНО СТРАТЕ-
ГИЧЕСКО И ОПЕРАТИВНО УПРАВЛЕНИЕ 
НА ЗДРАВНАТА СИСТЕМА
Ключови предизвикателства:
– Неустойчивост на политическото управле-
ние и управленските цели и приоритети;
– Липса на политически и обществен консен-
сус за стратегическите насоки за развитие 
на здравеопазването;
– Неефективен оперативен мениджмънт.
Постигането на очакваните резултати от 
настоящата стратегия е немислимо без адек-
ватно, компетентно и отговорно управление 
на националната здравна система на всички 
нива – национално, областно, общинско и 
институционално.
Анализът на резултатите от започналата 
през 1999 г. здравна реформа в България 
показва, че съществена бариера за нейното 
развитие и за постигане на поставените цели 
е непреодоленият управленски дефицит на 
всички нива в системата. Промяната в струк-
турата и финансовите механизми на системата 
не бе подкрепена от адекватни промени в 
управленския стил и организационната кул-
тура. Липсата на консенсус за дългосрочните 
стратегически цели и приоритети на здраве-
опазването и политическата неустойчивост 
не позволиха своевременното провеждане на 
необходимите промени и задълбочиха дисба-
лансите в системата. Досегашният акцент и 
фокус в управлението на здравната система 
бе насочен изключително към оперативния 
мениджмънт (текущ, краткосрочен, ежедневен 
и фрагментиран), без ясна ориентация към 
средносрочни и дългосрочни цели и резултати. 
В България не бе внедрен своевременно про-
фесионален здравен мениджмънт, което има 
своите очевидни негативни резултати – ниска 
ефективност и нерационално управление на 
и без това ограничените ресурси в здравната 
система. 
Настоящата ситуация и прогнозите за 
здравно-демографското и икономическото 
състояние на страната в следващите години 
определя потребността от ясна стратегическа 
ориентация в управлението на здравната сис-
тема за реализация на формулираните цели, 
приоритети и политики.
Изпълнението на поставените стратегически 
цели изисква комбинация от управленски под-
ходи, които насърчават здравето и прилагане 
на пакет от мерки в синергия, много от които 
обхващат сектори извън здравеопазването и 
са извън обсега на управленските институции. 
На национално ниво стратегическото уп-
равление, осъществявано от Министерството 
на здравеопазването, следва да се насочи към 
предвиждане на промените, стимулиране на 
иновациите и инвестиране в промоция на 
здравето и профилактиката на заболяванията. 
Подходите на управлението включват използ-
ване на публични политики и регулации, както 
и нови форми на взаимодействие с огранизаци-
ите на гражданското общество, независимите 
институции и експертни органи. Публичните 
политики трябва да бъдат достатъчно гъвкави, 
за да отговорят на сложността и да са подгот-
вени за несигурността. Следва да се развива 
взаимодействието с всички министерства и 
други държавни структури и организации при 
разработването и изпълнението на стратегии 
и програми от национално и международно 
значение, имащи пряко или косвено отноше-
ние към здравето. Публичните институции на 
всички нива следва да обмислят създаването 
на капацитет в помощ на съгласуваността и 
междуведомствените мерки за решаване на 
проблемите на здравето, както и да създадат 
структури и процеси, които да позволят все 
по-активно участие на широк кръг от заинте-