Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 40

СТР.  40	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  15
основните сред които е именно въвеждането 
на единната европейска валута.
1. Според чл. 4, ал. 3 от КРБ „България 
участва в изграждането и развитието на Ев-
ропейския съюз“. Това не е просто полити-
ческа декларация, а правна норма, основа на 
членството на държавата в интеграционния 
съюз и на произтичащите от него правни 
последици – функционалното ограничаване 
на държавния и на народния суверенитет и 
действието на цялото право на ЕС (и то в 
съответствие на изведените в него принципи), 
в частност задължителност на неговите прав-
ни норми както за държавите-членки, така 
и в тях (т.е. за правните субекти под тяхната 
власт), вкл. и правните норми относно ико-
номическия и паричен съюз. „Участието“ е 
постоянно и цялостно. Поради това волево 
(желано) неучастие в развитието на ЕС или 
неизпълнение на предвидените в неговия 
правен ред задължения (било и „временно“), 
без самото право на ЕС да го допуска (без 
„дерогация“), би представлявало нарушение 
на чл. 4, ал. 3 от ЕС.
Европейският съюз е наднационален съюз 
на суверенни държави. Наднационален, за-
щото членуващите държави му предоставят 
властнически правомощия (за приемане на 
правнозадължителни актове в някои материи 
вместо националните власти, чл. 1, ал. 1 
от ДЕС). И на суверенни държави, защото 
държавите го създават или се присъединяват 
към него суверенно (чрез договори – чл. 1, 
ал. 1 и чл. 49 от ДЕС), могат по своя суве-
ренна воля и да го напуснат (чл. 50), остават 
суверенни държави, докато членуват (арг. от 
чл. 4, § 1 и 2 от ДЕС) и единствено те могат 
да му предоставят или отнемат властнически 
правомощия (арг. от чл. 1, чл. 4, чл. 5 и чл. 48 
от ДЕС). Докато членуват в ЕС, суверенните 
държави ограничават функционално своя 
държавен суверенитет, като овластяват ЕС 
в редица области/материи – макар и не във 
всички и в различна степен в отделните об-
ласти/материи. Една от тях е икономическата 
и парична политика (чл. 119 и сл. от ДФЕС 
във вр. с чл. 3, § 3 и 4 от ДЕС) в рамките на 
„икономически и паричен съюз“ (чл. 3, § 4 
от ДЕС). Мотивите на настоящото решение 
на КС съдържат изложение относно присъе-
диняването на Република България към ЕС, 
последиците от него и спецификите на други 
държави-членки по отношение на въвеждането 
на единната валута, което приемам.
Участието в икономическия и паричен съюз 
(вкл. в неговия заключителен етап – въвежда-
нето на единна валута) е едно от ключовите 
средства (по чл. 3 от ДЕС) за постигане на 
целите на ЕС (по чл. 3, § 1 от ДЕС и др.). 
Целите на ЕС са цели на самите членуващи 
държави – самият съюз е „целеви“, създава се 
именно за постигането на определени общи за 
държавите-членки цели (чл. 1, ал. 1 и чл. 5, 
§ 2 от ДЕС).
Затова участието в икономическия и па-
ричен съюз (и то в цялост) е едновременно 
цел и задължение на всички присъединяващи 
се държави. Със самото сключване на дого-
вор за присъединяване държавата заявява 
кандидатура/воля за присъединяване към 
еврозоната като част от икономическия и 
паричен съюз, който представлява една от 
основните системи правоотношения в рам-
ките на ЕС. Затова в частност България (и 
Румъния) участват в него и според чл. 5 от 
Акта за присъединяване, неделим от Договора 
за членство (съгласно неговия чл. 2, § 2), са 
се задължили да участват и в заключителния 
етап (единната валута). 
2. Изпълнението на това задължение зависи 
не само от обективни критерии, но и от волята 
на присъединяващата се към единната валута 
държава. Затова „влизане“ в последната фаза 
на заключителния етап (Валутно-курсовия 
механизъм, ERM-II) става само по инициатива 
(искане) на отделната държава-членка и се 
определя като „доброволно“. Именно затова 
и Учредителните договори на ЕС не предвиж-
дат конкретен срок за присъединяване към 
единната валута, макар това да е задължение 
на присъединяващите се държави. 
Държавите, които към момента на присъе-
диняването си все още не изпълняват условията 
(не покриват критериите) за присъединява-
не към единната валута, се определят като 
„държави в дерогация“25 (т.е. в отклонение от 
съюзно задължение). По отношение на един-
ната валута статусът на „държава в дерогация“ 
няма смисъл, ако не е временен – присъе-
диняващите се държави са се съгласили, че 
участието в единната валута е тяхна цел (като 
средство за постигане на по-висшите цели), 
и са длъжни да положат всички усилия за 
приемане на всички необходими мерки, които 
да доведат до въвеждане на единната валута 
(чрез изпълнение на условията/критериите).
Ефективността на тези мерки може да 
зависи от множество икономически фактори, 
някои от които може да са извън контрола 
на конкретната държава. Тя обаче остава 
обвързана от задължението (и целта си) за 
полагане на всички възможни усилия. Разби-
ра се, „възможни“ усилия – респ. мерки – са 
само тези, които не водят до влошаване на 
икономическото/финансовото състояние на 
държавата, респ. на благосъстоянието на 
нейния народ (или значими части от него). 
Именно затова мерките трябва да бъдат пла-
нирани правилно, вкл. и във времето – ако 
изпълнението на критериите за въвеждане на 
единна валута има твърде висока социална 
цена, то противоречи на целите и смисъла 
25 В българския превод на ДФЕС е употребено „с 
дерогация“…