Държавен вестник, бр. 6, 2004 г., стр. 105

Б Р О Й  6
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  105
вява и от представената по делото официална
статистическа информация на Националния ста-
тистически институт, от която е видно, че за
периода 1998—2002 г. увеличението на общия
доход средно на лице в левове е в размер 72,14 %,
а инфлацията е 50,8 %, т.е. реалното увеличе-
ние на доходите за периода е под 30 %. Следо-
вателно, независимо от увеличението на дохо-
дите на гражданите в резултат на предприетите
от правителството действия в тази насока, на-
правеното рязко увеличение на таксите не съот-
ветства на доходите на гражданите и е в пряко
противоречие с изискването на чл. 60, ал. 1 от
Конституцията.
Относно твърдението за нарушение на прин-
ципа за съответствие на държавните такси с
направените разходи
При определяне размерите на таксите за
съдебна защита Министерският съвет е нару-
шил и законоустановения принцип за съответ-
ствието им с направените разходи за осъщест-
вяването на дейността. Съгласно чл. 2 ЗДТ дър-
жавните такси са прости и пропорционални,
като простите такси се определят въз основа на
необходимите материално-технически и адми-
нистративни разходи по предоставяне на услу-
гата, а пропорционалните такси—върху цената
на документа или услугата. Ето защо таксата
като парично задължение към държавата, дъл-
жима в лицето на компетентен държавен орган
при извършването на определена дейност от
страна на този орган, следва да бъде разходоо-
риентирана и икономически обоснована. Оп-
ределените с обжалваното постановление дър-
жавни такси не са обосновани нито с реалното
увеличение на себестойността на предоставя-
ните услуги, нито с реалното увеличение на
доходите на гражданите.
Относно твърдението за ограничаване дос-
тъпа до съдебна защита
 Безспорен факт е, че цената на дадена услуга
определя нейната достъпност. Когато едно лице,
за да защити правата си по съдебен ред, следва
да заплати в полза на държавата парична сума,
надвишаваща значително средномесечния му
доход, то това реално ще ограничи конституци-
онно гарантираното му право по чл. 56 и чл. 120,
ал. 2 от Конституцията за достъп до правосъдие.
Ограничаването на достъпа на гражданите и юри-
дическите лица до съдебна защита фактически
ограничава и контрола за законност върху акто-
вете и действията на административните орга-
ни, който съдебната власт съгласно чл. 120, ал. 1
от Конституцията е длъжна да осъществява, след
като бъде сезирана. Основната функция на пра-
вораздаването да защити гражданите и юриди-
ческите лица при нарушаване на правата им може
да бъде реализирана единствено чрез гаранти-
ране на действителен достъп до правосъдие.
Елемент от тази гаранция е и финансовата дос-
тъпност на съдебните услуги, защото заплаща-
нето на държавни такси е част от нормативно
установения ред за упражняване на правото на
съдебна защита. Следователно съдебните такси
не следва да са пречка за реализиране на консти-
туционното право на съдебна защита поради
липса на финансови възможности. Освен с посо-
чените конституционни разпоредби правото на
достъп до съд е гарантирано и с чл. 6, ал. 1 от
Конвенцията за защита на правата на човека и
основните свободи, ратифицирана със закон,
приет от НС на 31 юли 1992 г.—ДВ, бр. 66 от
1992 г., обн., ДВ, бр. 80 от 1992 г., в сила за Бъл-
гария от 7 септември 1992 г. Съдържанието на
това право многократно е тълкувано от Евро-
пейския съд за правата на човека, който при-
ема, че то следва да може да бъде упражнено
без съответната държава да поставя каквито и
да било правни и практически пречки, освен
ако е налице законна цел за това. Не може да
се приеме като законна цел икономически не-
обоснованото съображение за увеличение на
стандарта на живот и доходите на население-
то. Необосновано високите и несъобразени с
доходите на населението държавни такси, оп-
ределени с § 1 на ПМС № 154 от 2003 г., са прак-
тическа пречка за упражняване на правото на
достъп до съд на значителна част от граждани-
те и юридическите лица.
По изложените съображения се налага изво-
дът, че постановлението в обжалваната част е
издадено в нарушение на посочените матери-
алноправни разпоредби и целта на закона. Това
налага отмяната на § 1 на ПМС № 154 от 2003 г.
на основание чл. 12, т. 4 и 5 ЗВАС като незако-
носъобразен.
На жалбоподателя не следва да се присъждат
разноски по делото, тъй като искането е напра-
вено след обявяване на делото за решаване.
Водим от горното и на основание чл. 27, ал. 1
ЗВАС, Върховният административен съд—пет-
членен състав,
Р Е Ш И :
Отменя като незаконосъобразни разпоред-
бите на § 1 на ПМС № 154 от 15 юли 2003 г. за
изменение и допълнение на нормативни актове
на Министерския съвет (ДВ, бр. 66 от 2003 г.), с
който се правят изменения и допълнения в
Тарифа № 1 към Закона за държавните такси за
таксите, събирани от съдилищата, прокурату-
рата, следствените служби и от Министерство-
то на правосъдието, одобрена с Постановление
№ 167 на Министерския съвет от 1992 г. (ДВ,
бр. 71 от 1992 г.).
Решението не подлежи на обжалване и вли-
за в сила от деня на обнародването му в “Дър-
жавен вестник”.
и.д. председател: Светла Петкова
2859