Държавен вестник, бр. 96, 2004 г., стр. 61

Б Р О Й  96
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  61
протеста на заместник главния прокурор, пора-
ди което следва да се приеме, че се атакуват
нормите, посочени в протеста.
Ответникът—Министерският съвет, дейст-
ващ чрез процесуалния представител юрискон-
султ Милошева, оспорва протеста и жалбата,
като твърди, че наредбата е издадена в рамките
на законовата делегация по чл. 38, ал. 1, т. 1 и 2
и чл. 47а от Закона за българските документи
за самоличност (ЗБДС), а при определяне на
лицата с право на дипломатически и служебни
паспорти е взето предвид доколко за съответ-
ното лице при изпълнение на неговите задъл-
жения са налице функционалност и представи-
телност, както и целесъобразно съотношение
между двете. Поддържа, че предоставянето на
дипломатически паспорт се разглежда в кон-
текста на международните отношения за обоз-
начаване представителя на една държава в офи-
циалните є отношения с друга държава, какви-
то функции нямат органите на съдебната власт,
а предоставянето на служебни паспорти не е
различна мярка спрямо съдебната власт, тъй
като чл. 5, ал. 1, т. 15 от наредбата позволява да
бъдат издадени служебни паспорти на неогра-
ничен кръг служители по преценка и предло-
жение на прекия ръководител. Счита, че опре-
делянето на кръга на лицата с право на дипло-
матически и служебни паспорти е предоставе-
но на оперативната самостоятелност на Минис-
терския съвет, поради което не подлежи на
съдебен контрол.
Заинтересованата страна—министърът на
външните работи, представляван от юрискон-
султ Кожухаров, оспорва протеста и жалбата
по съображения, идентични с изложените от
ответника.
Върховният административен съд, петчле-
нен състав, намира протеста на заместник глав-
ния прокурор и ръководител на Върховната
административна прокуратура и жалбата на
Висшия съдебен съвет за основателни.
Наредбата за условията и реда за издаване
на дипломатически и служебни паспорти от
Министерството на външните работи (нарича-
на по-долу наредбата) е издадена на основание
законовата делегация на чл. 38, ал. 1, т. 1 и 2 и
чл. 47а от Закона за българските документи за
самоличност. Първата от цитираните разпоред-
би овластява Министерския съвет да уреди нор-
мативно кръга от лицата, на които се издават
дипломатически и служебни паспорти; а втора-
та—да регламентира условията и реда за изда-
ване на служебни паспорти.
Оправдава се оплакването за допуснати съ-
ществени нарушения на административнопроиз-
водствените правила при приемане на наредбата.
Основателен е доводът на заместник глав-
ния прокурор за неспазване на изискването за
уведомяване на заинтересованите лица. Съг-
ласно чл. 2а от Закона за нормативните актове
(нов текст, обн., ДВ, бр. 55 от 2003 г.) лицата,
за които възникват задължения или ограниче-
ния по силата на нов нормативен акт, се уведо-
мяват преди неговото приемане, като уведо-
мяването се извършва чрез изпращане на про-
екта до представителни организации на тези
лица, чрез публикуването му в средствата за
масово осведомяване, в Интернет или чрез
оповестяването му по друг подходящ начин. В
срок не по-кратък от един месец засегнатите
могат да представят предложения и възраже-
ния до съответния компетентен орган. В този
смисъл е и разпоредбата на чл. 58, ал. 3 от
Устройствения правилник на Министерския
съвет и на неговата администрация, която за-
дължава вносителя на проекта за нормативен
акт да съгласува с органите по чл. 19, ал. 4 от
Закона за администрацията, с областните уп-
равители или с други държавни органи въпро-
сите и проектите на актове, които са свързани
или засягат тяхната дейност.
Правото на ползване на дипломатически и
служебни паспорти засяга дейността на орга-
ните на съдебната власт, тъй като представля-
ва условие за нормалното осъществяване на
международни контакти с чужди праворазда-
вателни институции и правозащитни организа-
ции, за участие в международни срещи и конфе-
ренции, както и в други представителни меро-
приятия в чужбина.
Видно от данните по делото вносителят на
проекта за наредба е съгласувал същата само с
Висшия съдебен съвет, който съгласно чл. 16
от Закона за съдебната власт (ЗСВ) определя
състава и осъществява организацията на съдеб-
ната власт. Безспорно е установено, че вноси-
телят—министърът на външните работи, не е
уведомил и не е взел становищата на председа-
теля на Върховния касационен съд, на предсе-
дателя на Върховния административен съд, на
главния прокурор и на директора на Национал-
ната следствена служба.
Неоснователен е доводът, че първите от
посочените три лица са членове по право на
Висшия съдебен съвет, от което следва, че те са
уведомени за наредбата и оттам, че становище-
то на тези лица съвпада с това на съвета. Вис-
шият съдебен съвет е колективен администра-
тивен орган. Председателят на Върховния ка-
сационен съд и неговите заместници (чл. 82, ал. 2
ЗСВ), председателят на Върховния админист-
ративен съд и неговите заместници (чл. 93, ал. 2
ЗСВ), главният прокурор, подпомаган от свои-
те заместници при Върховната касационна про-
куратура и Върховната административна про-
куратура (чл. 111, ал. 2 ЗСВ), директорът на
Националната следствена служба (чл. 122, ал. 5
ЗСВ) са органи със собствени правомощия, уре-
дени в Закона за съдебната власт. Посочените
ръководители са самостоятелни органи на съ-
дебната власт, отделни от съвета, независимо
от качеството им на членове по право на Вис-
шия съдебен съвет. Ето защо посочените ръко-