Държавен вестник, бр. 14, 2017 г., стр. 7

БРОЙ  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
следици, така и две съпътстващи специфични 
последици – забраните по чл. 5, ал. 2, т. 4 от 
Закона за адвокатурата (обн., ДВ, бр. 55 от 
25.06.2004 г.; посл. изм., бр. 32 от 22.04.2016 г.) 
в рамките на две години от датата на осво-
бождаване от длъжност да бъде адвокат и 
по чл. 225, ал. 1 ЗСВ да получи еднократно 
парично обезщетение. Тези последици не са 
пряк резултат от дисциплинарното освобож-
даване, чиято правна последица е напускане 
на съдебната власт, а са уредени в други 
законови разпоредби. 
Конституционният съд счита, че оспорената 
разпоредба на чл. 166, ал. 3 ЗСВ е противо-
конституционна. 
На първо място, тя накърнява принципа 
за свобода на труда, прогласен в чл. 48, ал. 3 
от Конституцията, който предоставя правото 
на всеки гражданин свободно да избира сво-
ята професия и място на работа. Постоянна 
е практиката на Конституционния съд, че 
гарантираното от Конституцията право на 
труд обхваща и възможността всеки граж-
данин свободно да избира своята професия 
и място на работа и тя се споделя напълно 
от настоящия състав на съда (в този смисъл 
вж. Решение № 8 от 27.07.1992 г. по к. д. 
№ 7/1992 г.; Решение № 1 от 11.02.1993 г. по 
к. д. № 32/1992 г.; Решение № 3 от 13.04.2006 г. 
по к. д. № 4/2006 г.; Решение № 11 от 2.10.2012 г. 
по к. д. № 1/2012 г.). Въпросът за правото на 
труд на ниво право на Европейския съюз вече е 
разгледан детайлно от съда в Решение № 11 от 
22.11.2011 г. по к. д. № 8/2011 г., като е прието, 
че то е гарантирано от Хартата на основните 
права на Европейския съюз, а практиката на 
Съда на Европейския съюз възприема прин-
ципа, че ограничения върху осъществяването 
на свободата да се упражнява определена 
професия са недопустими в случаите, когато 
преследваната цел е непропорционална или 
е налице прекалена намеса, накърняваща 
същността на гарантираното право. 
Свободата на труда като основен принцип 
на правната уредба се съдържа както в Кон-
ституцията, така и в чл. 23, т. 1 от Всеобщата 
декларация за правата на човека, който про-
гласява правото на всеки човек на свободен 
избор на работа; в чл. 6, ал. 1 от Междуна-
родния пакт за икономически, социални и 
културни права, съгласно който правото на 
труд включва правото на всеки човек да има 
възможността да изкарва прехраната си чрез 
труд, свободно избран или приет; в чл. 1 от 
Европейската социална харта (ревизирана), 
който предвижда всеки да има възможност 
да се издържа от професия, която е избрал по 
свободна воля, и в чл. 15, т. 1 от Хартата на 
основните права на Европейския съюз (2000/С 
364/01), съгласно който всеки човек има право 
да работи и да упражнява свободно избрана 
или свободно приета от него професия. 
Принципът за свобода на труда се гарантира 
от свободата при възникване и прекратяване 
на правоотношенията. Свободният избор на 
професия и място на работа означава, че 
всеки има право да започне работата, която 
желае, ако има качествата и подготовката за 
това, както и да преустанови работа по свое 
желание, след като отправи необходимото 
предизвестие. Такова право на свободен избор 
на място на работа и професия несъмнено 
имат и съдиите, прокурорите и следователите. 
Конституционно закрепеното им субективно 
преобразуващо право на прекратяването на 
правоотношението поради подаване на оставка 
е проява именно на принципа на свободата 
на труда. То не може да бъде ограничавано от 
законодателя в преследване на нелегитимни 
цели, като даване възможност на Висшия съ-
дебен съвет да реализира дисциплинарната си 
власт или лишаване от еднократното парично 
обезщетение. В случая срещу правото по чл. 48, 
ал. 3 от Конституцията – всеки гражданин 
свободно да избира своята професия и мяс-
то на работа, не стои друго конституционно 
право. Ако законодателят счита, че трябва да 
има негативни правни последици за съдиите, 
прокурорите и следователите, които при нали-
чието на образувано срещу тях дисциплинарно 
производство подават оставка, той може да 
ги уреди в Закона за съдебната власт или в 
други закони, без обаче да ограничава право-
то им на освобождаване от длъжност поради 
оставка. Справедливостта като общочовешка 
ценност според преамбюла на Основния закон 
изисква съдиите, прокурорите и следователите, 
извършили тежки дисциплинарни нарушения, 
да не получат парично обезщетение, но този 
справедлив резултат може да бъде постигнат и 
без да се накърнява свободата на професия и 
място на работа, защитавана от чл. 48, ал. 3 от 
Конституцията, а чрез друго по-балансирано 
законодателно решение.
Оспорената разпоредба противоречи и на 
принципа на правовата държава, проклами-
ран в чл. 4, ал. 1 от Конституцията, съгласно 
който правовата държава се управлява според 
Конституцията и законите. Конституцията в 
чл. 129, ал. 3, т. 2 предоставя безусловно на 
несменяем съдия, прокурор или следовател 
да упражни конституционното си субективно 
преобразуващо право да бъде освободен от 
съответния орган на съдебната власт поради 
подаване на оставка. Това право не може да 
бъде ограничавано по съображения за ли-
шаването им от благодарственото парично 
обезщетение. Самото вътрешно противоречие 
между чл. 129, ал. 3, т. 2 от Основния закон 
и чл. 166, ал. 3 ЗСВ накърнява точността в 
правната уредба и създава правна несигур-
ност. Противоречието между съдържанието 
на двете правни норми е достатъчно, за да