Държавен вестник, бр. 112, 2004 г., стр. 21

Б Р О Й  112
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  21
В искането се твърди, че правомощието на про-
курора да прекратява наказателното производ-
ство в досъдебната фаза е негова “суверенна про-
цесуална възможност” предвид обвинителната
му компетентност по чл. 127, т. 1 от Конститу-
цията и че същественото в случая е, “че когато
отмени постановлението, съдът връща делото
на прокурора със задължителни за изпълнение
указания”, които не подлежат на протест.
Тази регламентация според искането нару-
шава чл. 117, ал. 2 от Конституцията, защото
засяга независимистта на прокурора; чл. 127,
т. 1 и чл. 119, ал. 1, защото съдът излиза извън
рамките на правораздаването и поема обвини-
телни функции, и чл. 121, ал. 1, защото се огра-
ничава действието на принципа за състезател-
ност, тъй като е налице възможност съдът да
предопределя процесуалната позиция на дър-
жавния обвинител.
Конституционният съд счита, че искането в
тази му част е неоснователно.
Дори и най-беглият поглед върху закона
показва, че разпоредбите относно прекратява-
не на наказателното производство са едни от
най-често променяните текстове на НПК. За-
конодателната уредба варира от безконтролно-
то правомощие на прокурора в тази област до
пълната забрана той да постановява прекратя-
ване и прехвърлянето на това правомощие из-
цяло на съда. Въпросът е открай време диску-
сионен и в правната теория. Прекратяването на
наказателното производство с постановление,
макар и да няма сила на пресъдено нещо, е ре-
шение по същество. С него, макар и неоконча-
телно (защото може да бъде отменено), се сла-
га край на наказателното производство.
Всъщност при проверката за конституцио-
носъобразност поставеният в искането въпрос
се свежда до следното: когато отмени поста-
новлението и върне делото на прокурора със
задължителни указания, съдът не навлиза ли
недопустимо в изключителните правомощия на
прокуратурата, визирани в чл. 127 от Конститу-
цията, и образно казано, не се ли самосезира,
изземвайки обвинителни функции от органите
на досъдебното производство.
Конституционният съд счита, че отговорът
трябва да е отрицателен по следните по-важни
съображения. Указанията на съда (нещо, което
се пропуска в искането) са само “относно прила-
гането на закона” (чл. 237, ал. 5, т. 3 НПК). Съ-
дебният контрол се разпростира само върху за-
коносъобразното осъществяване на правомо-
щията на прокурора по чл. 237, ал. 1 НПК, пора-
ди което съдът няма възможност да се произна-
ся по въпроси от компетентността на обвините-
ля и още по-малко да му дава задължителни ука-
зания за внасяне на обвинителен акт в съда. Само
негово изключително правомощие е да привле-
че едно лице към отговорност по смисъла на
чл. 127, т. 1 от Конституцията с предявяване пред
съда на обвинителен акт. В тази връзка Консти-
туционният съд отбелязва, че формулираната в
чл. 1 НПК основна задача на процесуалния за-
кон да “се осигури разобличаване на виновните”
означава същевременно да се гарантира в зако-
на невъзможността да бъдат наказани или пос-
тавени под съмнение действията на невинни,
защото само по този начин редът за осъществя-
ване на наказателното производство, включи-
телно правилата относно неговото прекратява-
не, ще са в съответствие с върховния принцип на
Конституцията, закрепен в нейния преамбюл—
правата на личността.
Съдебният контрол върху постановлението
за прекратяване може да се инициира само от
пострадалия или обвиняемия по делото.
Конституционният съд намира , че сега дей-
стващата уредба търси и намира по-точен ба-
ланс между правата на обвиняемия, респ. пос-
традалия от престъплението, и функциите и
правомощията на държавното обвинение. Без
съмнение е, че правото на обвиняемия да об-
жалва прекратяването на воденото срещу него
производство е законодателно доразвитие на
фиксирани в основния закон права и конститу-
ционни принципи, като правото на защита
(чл. 56 и чл. 122, ал. 1 от Конституцията) и пре-
зумпцията за невиновност (чл. 31, ал. 3 от Кон-
ституцията).
Макар в искането да не са развити съобра-
жения за това, с него се иска установяването на
противоконституционност и на ал. 7 от чл. 237
НПК относно възможността на по-горния про-
курор служебно да отмени постановлението за
прекратяване, когато то не е било обжалвано
от обвиняемия или пострадалия. В тази връзка
е необходимо да се каже, че прокурорът участ-
ва в наказателния процес като представител на
прокуратурата, на която именно в чл. 127 Кон-
ституцията възлага определени правомощия.
Предвид на това и с оглед организацията на
прокуратурата (единство, централизация и т. н.)
всеки по-горен прокурор съобразно законода-
телната преценка в НПК има съответни право-
мощия по отношение актовете на долустоящи-
те прокурори. Въвеждането на възможност за
служебна проверка от по-горестоящ прокурор
относно обосноваността и законосъобразност-
та на постановлението за прекратяване е мярка
за защита в случаите, когато съдът не е сезиран
от обвиняемия или пострадалия. Целта е да се
предотврати неправилното прилагане на зако-
на във фазата на досъдебното производство,
което в конкретния случай би предотвратило
възможността за провеждане на публичен и
състезателен съдебен процес. В този смисъл
разпоредбата е в съответствие с основната кон-
ституционно закрепена задача на прокуратура-
та да следи за спазването на законността (чл. 127
от Конституцията).
След тези съображения по същество Кон-
ституционният съд намира за необходимо да
отбележи, че той вече е имал повод да се произ-
несе по въпроси, свързани с прекратяването на
наказателното производство на досъдебната