Държавен вестник, бр. 93, 2004 г., стр. 11

Б Р О Й  93
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  11
1998 г. е уреждал материята за съдебния инс-
пекторат. От последната година насетне мате-
рията е уредена в раздел II “Съдебна дейност.
Инспекторат” на ЗСВ. Така че обявяването на
разпоредбата изцяло за противоконституцион-
на фактически не засяга материята за инспек-
тората към министъра на правосъдието, която
остава уредена в раздел II на глава трета.
III
По искането да бъде обявен за противоконсти-
туционен § 64 ЗИДЗСВ, с който са изменени
ал. 2 и 3 на чл. 196 ЗСВ
Според ал. 2 на чл. 196 “ВСС съставя проект
за годишен бюджет на съдебната власт, който
представя в Министерството на финансите за
включване в проекта на закона за държавния
бюджет на Република България за съответната
година.”
За самостоятелен бюджет на съдебната
власт може да се говори при условие, че същес-
твува форум, на който с добри шансове да бъ-
дат предявени обосновани искания. Под добри
шансове трябва да се разбира добросъвестни-
ят, честен подход към работата—т.е. шансове-
те, които дава процедура, справедлива във
формален смисъл на думата. Това налага про-
ектът за бюджет да бъде разгледан в една пар-
ламентарна дискусия, необременена от пред-
варително становище на министерство, което
по обясними причини е принудено да заема
рестриктивни позиции в бюджетната сфера. И
както бе казано по-горе—по този начин ще е
спазено изискването парламентът да е място-
то, на което пряко, без предварителни обст-
рукции и становища да бъде обсъден самосто-
ятелният бюджет на съдебната власт. В край-
на сметка всичките є претенции в областта на
бюджета трябва да бъдат реализирани в пар-
ламента. Формалните, процедурни гаранции
са реална предпоставка за независим бюджет
на съдебната власт.
Затова съдът приема, че § 64 ЗИДЗСВ, с
който е изменена ал. 2 на чл. 196 ЗСВ, противо-
речи на чл. 117, ал. 3 от Конституцията.
Доводите на Министерския съвет, министъ-
ра на правосъдието и министъра на финансите
в подкрепа на това изменение могат да се обоб-
щят—не съществува според тях конституцион-
на норма, която да забранява на законодателя
да възложи изготвянето на окончателен про-
ект на държавен бюджет на Министерството на
финансите. Те считат, че уредбата на закона не
нарушава чл. 87, ал. 2 от Конституцията и не
ограничава бюджетната самостоятелност на
съдебната власт—волята на законодателя е при
съставянето на проектобюджета от Висшия
съдебен съвет и на проекта на държавен бю-
джет от Министерството на финансите да се при-
лага установеният за това ред в устройствения
закон за бюджета и отмяната на разпоредбата
ще обезсмисли част от негови разпоредби.
И този довод е неоснователен. Наред с каза-
ното по-горе относно необходимостта от неза-
висима процедура по съставянето на бюджета
на съдебната власт трябва да се има предвид, че
само за него в Конституцията съществува раз-
поредба, която го определя като самостояте-
лен. Представянето на проекта за годишен
бюджет на съдебната власт във финансовото
министерство ще го подчини на общия режим
за съставянето на бюджета на останалите дър-
жавни органи. По този начин ще се обезсмисли
конституционна разпоредба, чието съдържание
бе коментирано в раздел II от решението. Каза-
но бе по-горе в раздел I, че съдът прави извода
за противоконституционност на базата на тъл-
куване на Конституцията и оспорения текст от
закона. Предмет на настоящото дело е само ЗСВ.
Без значение при това положение е обстоятел-
ството, че съдържанието му е възпроизведено в
Закона за устройство на държавния бюджет и
след отмяната би се нарушил съществуващият
в последния баланс.
При гласуването дали § 64 ЗИДЗСВ, с който
е изменена ал. 3 на чл. 196 ЗСВ, противоречи на
Конституцията не се получи мнозинство на
гласовете, поради което искането на Пленума
на Върховния касационен съд в тази му част
трябва да се отхвърли. Липсата на болшинство
за една от двете тези възпрепятства съдът да
изготви общи мотиви, поради което станови-
щата на двете групи се излагат поотделно.
Съдиите Стефанка Стоянова, Румен Янков,
Лазар Груев, Мария Павлова, Емилия Друмева
и Евгени Танчев приемат, че разпоредбата не е
противоконституционна и искането трябва да
се отхвърли по следните съображения:
Изменението на чл. 196, ал. 3 ЗСВ гласи, че
“Министерският съвет внася в Народното съб-
рание проекта за закон за държавния бюджет
заедно с проекта на годишен бюджет на съдеб-
ната власт, предложен от ВСС с подробна обос-
новка. Министерският съвет изразява станови-
ще пред Народното събрание по проекта за бю-
джет, предложен от ВСС.” За сравнение съдър-
жанието на старата разпоредба—“(3) Министер-
ският съвет не може да изменя проекта на бю-
джета на съдебната власт, а само изразява ста-
новище по него пред Народното събрание.”
Анализът на разпоредбата показва, че тя е
императивна—в граматичен план глаголът
“внася” е употребен в повелително наклонение.
Тук трябва да се има предвид, че според чл. 87,
ал. 2 от Конституцията само Министерският
съвет е овластен да внася проекта за бюджет на
държавата в Народното събрание. Наред с това
трябва да се има предвид, че в нея ясно са раз-
граничени, от една страна, проектът за държа-
вен бюджет, изготвен от Министерския съвет,
и, от друга—проектобюджетът на съдебната
власт, изготвен самостоятелно и независимо от
ВСС. Самостоятелността на бюджета на съдеб-
ната власт изрично е посочена и в ал. 1 и 4 на