Държавен вестник, бр. 99, 2006 г., стр. 13

Б Р О Й  99
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  13
но чл. 150, ал. 1 от Конституцията и чл. 16 от
Закона за Конституционен съд. В съответствие
с досегашната си практика Конституционният
съд поради липса на валидно искане и на осно-
вание чл. 25, ал. 2 от Правилника за организа-
цията и дейността на Конституционния съд
прекратява производството по § 7, 16, 25 и 26 от
ЗИДЗМПВВППРБ (ДВ, бр. 104 от 2005 г.).
Всички конституирани страни са изразили
становища по искането. За отхвърлянето му
изцяло са се обявили Народното събрание,
Министерският съвет, министърът на транспор-
та, Изпълнителната агенция “Пристанищна ад-
министрация” и държавно предприятие “Прис-
танищна инфраструктура”. Според тях Консти-
туцията допуска със закон да се определи кой е
собственик на територията и инфраструктура-
та на пристанищата в Република България.
Според българската Асоциация на корабни-
те брокери и агенти и Асоциацията на българ-
ските пристанища, пристанищни оператори и
концесионери няма основание за разделяне на
пристанищата за обществено ползване на таки-
ва от национално и други от регионално значе-
ние, защото всички те са общодостъпни с ед-
накво предназначение. Асоциацията на българ-
ските частни пристанища счита, че Конститу-
ционният съд вече се е произнесъл за възмож-
ността да съществува частна собственост върху
пристанища с Решение № 5 от 2005 г. по к.д.
№ 10 от 2004 г. (ДВ, бр. 45 от 2005 г.) и пререша-
ването на въпроса е недопустимо.
След като обсъди доказателствата по делото
и съображенията, изложени в искането и стано-
вищата на заинтересованите страни, Конститу-
ционният съд стигна до следните заключения:
Конституционният съд не споделя твърдени-
ето в искането, че всички пристанища за общест-
вено ползване са “едни и същи обекти, с едни и
същи функции, предназначение, значение и ед-
наква степен на всеобща полезност, поради ко-
ето те изкуствено са разделени на пристанища
за обществен транспорт с национално значение
и такива с регионално значение”. Инфраструк-
турата на всяко българско пристанище има оп-
ределена физическа и техническа характеристи-
ка и кадрови потенциал, въз основа на които то
е годно да приема и обработва определен вид
кораби. Съществена разлика във функциите и
обществената полезност и значимост има меж-
ду пристанища, приспособени да приемат голе-
ми океански пътнически и/или товарни кораби,
и такива, които са предназначени за малки мор-
ски и речни плавателни съдове. Разликата в обема
на дейността и доходите, които реализират от-
делните пристанища, дава основание да се пра-
ви разлика между тяхната полезност за общест-
вените интереси. От Конституцията не произти-
ча забрана за въвеждане на деление на приста-
нищата според тяхната значимост и обществена
полезност, както правилно бе прието в Решение
№ 5 от 2005 г. по к.д . № 10 от 2004 г.
Възражението в искането срещу различния
режим на собственост върху територията и
инфраструктурата на пристанищата с национал-
но и регионално значение Конституционният
съд счита за неоснователно. Член 18, ал. 1 от
Конституцията не включва пристанищата в
обектите на изключителна държавна собстве-
ност. Разпоредбите на Конституцията не съдър-
жат предписание територията и инфраструкту-
рата на всички пристанища да бъдат задължи-
телно държавна собственост. Според чл. 17, ал. 2
от Конституцията “собствеността е частна и
публична”. Конституционният законодател е
предоставил на законодателния орган да уреди
кои обекти освен тези, които са изключителна
държавна собственост, принадлежат на държа-
вата. Конституционният съд се е произнесъл по
този въпрос с тълкувателно Решение № 19 от
21 декември 1993 г. по к.д. № 11 от 1993 г. (ДВ,
бр. 4 от 1994 г.). Когато общественият интерес
не налага такова нормативно решение, допус-
тимо е собствеността да принадлежи на раз-
лични правни субекти. Това е в съответствие с
принципите, на които се основава понастоящем
българската икономика—неприкосновеност на
частната собственост, свободна стопанска ини-
циатива, добросъвестна конкуренция. Консти-
туционният съд приема, че разпоредбата на
чл. 106, ал. 2 ЗМПВВППРБ, според която тери-
торията и инфраструктурата на пристанищата
за обществен транспорт с регионално значение
могат да са собственост на държавата, общини-
те, на физически и юридически лица, не проти-
воречи на чл. 17, ал. 2 и чл. 18 от Конституция-
та. С нея законодателят е съобразил заварено-
то правно положение, при което пристанищни
обекти и дялове от тях принадлежат на частни
юридически лица. Да се обявят те за публична
държавна собственост би означавало да се по-
сегне на частна собственост, без да са налице
условията на чл. 17, ал. 5 от Конституцията, т.е.
да се действа противоконституционно.
Поради изложените съображения и на осно-
вание чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията и чл. 25,
ал. 2 от Правилника за организацията и дейността
на Конституционния съд Конституционният съд
Р Е Ш И :
Отхвърля искането на 51 народни предста-
вители от ХL Народно събрание за обявяване
противоконституционност на § 29 от Закона за
изменение и допълнение на Закона за морските
пространства, вътрешните водни пътища и прис-
танищата на Република България (ДВ, бр. 24
от 23 март 2004 г.), с който е създадена ал. 2 в
чл. 106 от Закона за морските пространства, вът-
решните водни пътища и пристанищата на Ре-
публика България.
Отклонява искането на 45 народни предста-
вители от ХL Народно събрание за обявяване
противоконституционност на § 7, 16, 25 и 26 от
Закона за изменение и допълнение на Закона за
морските пространства, вътрешните водни пъ-
тища и пристанищата на Република България
(ДВ, бр. 104 от 2005 г.) и прекратява производ-
ството в тази му част.
Председател: Р. Янков
75126