Държавен вестник, бр. 101, 2015 г., стр. 92

СТР.  92	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  101
специалисти (лекари, специалисти по здравни 
грижи и др.) с установените потребности и дис-
баланса в осигуреността с кадри в системата; 
2.7.4. Въвеждане на икономически стимули 
за повишаване на интереса към обучение и 
специализация на медицински специалисти 
в области, в които има сериозен дефицит на 
кадри;
2.7.5. Създаване на условия за разширяване 
на функциите на специалистите по здравни 
грижи, с което да се даде възможност за осъ-
ществяване на специфични дейности и услуги, 
свързани с дългосрочни грижи, палиативни 
грижи и др.;
2.7.6. Разширяване и преформулиране на 
компетенциите в професионалните направле-
ния и регламентиране на нови видове профе-
сии в системата на здравеопазване – лекарски 
асистенти, парамедици, болногледачи и др.;
2.7.7. Актуализиране на учебните планове 
и програми във висшите училища, насочени 
към разширяване на практическите умения на 
медицинските специалисти с приоритет към 
основните здравни проблеми и съвременните 
технологии на здравна дейност;
2.7.8. Усъвършенстване на процеса на 
специализация на специалистите в здраве-
опазването, включващо либерализиране на 
достъпа до специализация и повишаване на 
изискванията в хода на обучението и при 
придобиването на специалност; 
2.7.9. Развитие на системата за продължа-
ващо медицинско обучение и повишаване на 
контрола и отговорността на съсловните ор-
ганизации на медицинските специалисти при 
организирането и провеждането на обучението;
2.7.10. Разработване на нов модел за за-
плащане на работещите в здравеопазването, 
обвързан с образователно-квалификационната 
степен, професионалната компетентност и 
постигнатите резултати;
2.7.11. Въвеждане на съвременни системи 
за управление на дейностите по осигуряване 
на здравословни и безопасни условия на труд 
в системата на здравеопазване.
ПОЛИТИКА 2.8. ОСИГУРЯВАНЕ НА КА-
ЧЕСТВОТО И БЕЗОПАСНОСТТА НА МЕДИ-
ЦИНСКОТО ОБСЛУЖВАНЕ
Ключови предизвикателства:
– Неудовлетвореност от качеството и без-
опасността на медицинското обслужване;
– Липса на общоприета дефиниция и класифи-
кация на медицинските грешки и тяхното 
аналитично отчитане;
– Липса на връзка между качество и финанси-
ране на дейността на лечебните заведения.
Конституцията на Република България из-
рично заявява, че държавата закриля здравето 
на гражданите и всеки български гражданин 
притежава гарантираното конституционно 
право на достъпна медицинска помощ. Законът 
за здравето, от своя страна, доразвива консти-
туционната норма, като допълва достъпността 
със своевременност и качество. В този смисъл 
качеството на предоставяната медицинска 
помощ в изпълнение на конституционните 
права на всеки един гражданин – пациент, 
намира своята изначално заложена цел с ог-
лед поставянето є в центъра на националното 
законодателство във всеки един негов аспект 
при предоставяните медицински услуги.
Подобряването на качеството в здравната 
ни система означава не само предоставяне на 
подходящите здравни услуги на всеки пациент, 
по всяко време, но и изпълнение на обеща-
нието, че държавата се и ще продължава да 
се грижи за своите граждани.
Неговите основни измерения са:
 Безопасност – намаляване на риска за 
пациентите от причиняване на вреда в хода 
на диагностично-лечебния процес.
 Своевременност – диагностичните про-
цедури и съответно лечението се предоставят 
в подходящия момент.
 Ефикасност – лечението се предоставя 
по най-добрия начин и довежда до желаните 
резултати.
 Ефективност – лечението довежда до 
желаните резултати при минимални усилия, 
разходи и загуби.
 Справедливост – грижите се предоставят 
на равноправна основа за всички без значение 
на етническа принадлежност, пол, религия, 
социално положение.
 Ориентиране към пациента – уважение, 
отговорност и индивидуален подход към всеки, 
потърсил медицинска помощ.
Повишаването на качеството на здравните 
дейности е тясно свързано с развитието на 
националната система на здравеопазване, 
която трябва да се фокусира върху нуждите 
и очакванията на потребителите на здравни 
услуги и да въвлича в този процес участниците 
от всичките є нива. 
Необходимо е сега действащата инсти-
туционална акредитационна система да се 
превърне в инструмент за контрол и оценка 
на качеството на медицинското обслужване.
Нарастването през последните години на 
случаите с причинена вреда на пациента по 
време на диагностичния процес или лечение, 
довели до неблагоприятен изход, императив-
но налага да се започне работа по създава-
нето на регистър на медицинските грешки. 
Този процес изисква приемането на ясно и 
еднозначно определение на понятието за ме-
дицинска грешка и нейните разновидности. 
Необходимо е разработване на класификация 
на неблагоприятните събития, което е важна 
предпоставка за тяхното отчитане. Тази инфор-
мация трябва да служи за обучение на всички 
работещи в здравеопазната система – лекари, 
специалисти по здравни грижи и медицинска