Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 32

СТР.  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  42
1. Изисква го принципът на правовата 
държава
1.1. Принципът на правовата държава 
(върховенство на правото) е основополагащ за 
демократичната конституционна държавност 
и обхваща както всички форми и структури 
на публичната власт, така и всички правни 
субекти. Правовата държава е и една от 
основните ценности, на които се основават 
Съветът на Европа и особено Европейският 
съюз2 (съгласно чл. 2 от ДЕС), а в практика­
та на Съда на ЕС самият Съюз се определя 
еднозначно като „правов съюз“3. 
1.2. Същността на Конституцията на 
Репуб­лика България (КРБ) като основен 
закон на правова държава се проявява в три 
изначални измерения:
 – непосредствено действие на всички нейни 
разпоредби (чл. 5, ал. 2);
 – върховенство – безусловна невъзмож­
ност законите (и цялото вътрешно право4) 
валидно да є противоречат (чл. 5, ал. 1);
 – и гарантиране на основните права на 
човека. 
Принципът на правна сигурност ще раз­
гледам отделно, тъй като смятам, че той е 
гаранция на посочените. 
Първото измерение (непосредственото 
действие) се проявява в приложимостта на 
всички конституционни норми като първи­
чен и пряк източник на правна уредба – и 
ангажира всички правни субекти, всички пуб­
лични органи и в частност всички съдилища.
2 Виж подробно в Laurent Pech, The Rule of Law 
as a Constitutional Principle of the European Union, 
Jean Monnet Working Paper 04/09, NYU School of 
Law, New York, 2019.
3 Съд на ЕС, 18.12.2014, Становище 2/13.
4 Използвам именно израза „вътрешното право“, 
а не напр. „действащото право“ или „правната 
система“, тъй като извън обхвата на този прин­
цип остава Правото на Европейския съюз. По 
несъмнено общо правило то не е част от вътреш­
ното право (национално и международно) на 
държавите-членки и действа като самостоятелен 
правопорядък в правната система, като, за да 
се гарантира неговото „еднообразно и правилно 
прилагане“ (без което „би загубило смисъл“), 
се ползва с примат над цялото „вътрешно пра­
во“ – всички действащи в правната система на 
държавата правни източници, вкл. Конституци­
ята. Това общо правило познава едно фундамен­
тално изключение – съюзна правна норма няма 
да има примат над национална конституционна 
(или друга) норма, изразяваща конституционна­
та идентичност на държавата. По този въпрос 
съм писал отделно, а и като цяло въпросът за 
действието на Правото на ЕС е неотносим към 
разглежданата тук проблематика, поради което 
не го анализирам нататък, но навсякъде имам 
предвид единствено и само „вътрешното право“, 
тъй като по отношение на Съюзното право вър­
ховенството на Конституцията не е абсолютно (и 
по този въпрос спор в доктрината на членуващите 
в ЕС държави отдавна няма, впрочем той няма 
и особено съществено практическо значение).
Второто измерение (върховенството) налага 
неприлагането на нито една противоречаща 
на КРБ норма от вътрешното право – което 
пак така ангажира всички правни субекти, 
публични органи и в частност съдилищата (по 
отношение на законите и правните актове на 
НС и президента – и Конституционния съд по 
особен начин). Третото измерение (основните 
права) трябва да се разглежда като трансвер­
сално, обхващащо mutatis mutandis всички 
обществени отношения.
2. Изисква го непосредственото действие 
на Конституцията
Принципът на непосредственото действие 
на Конституцията, закрепен в чл. 5, ал. 2 от 
КРБ, следва да се разбира преди всичко като 
безусловна приложимост, годност за пряко 
прилагане като правен източник, на всяка 
конституционна норма (независимо дали 
закрепва субективно право, принцип, право­
мощия, процедура и т.н.). Основополагащо за 
това разбиране е Решение на Конституцион­
ния съд (РКС) № 10 от 1994 г. по к. д. № 4 от 
1994 г. За съжаление то не изяснява принципа 
в цялост5. Понятието е изследвано в доктри­
ната, също не съвсем в цялост, неотдавна и в 
чудесен анализ на съдия Красимир Влахов6.
Според мен е необходимо ясно да се раз­
граничават двете измерения на непосредстве­
ното действие.
2.1. Действие без каквото и да било опо­
средяване. 
2.1.1. Всяка конституционна норма е изна­
чално и принципно годна да регулира без по­
средничеството на (без да бъде възпроизведена 
в) друг правен източник. Всяка конституционна 
норма е първи (по важност и затова по ред на 
прилагане) и пряк източник на право.
2.1.2. Разбира се, това не означава, че кон­
ституционните норми не търпят конкретизация 
или доразвитие в други правни източници. 
2.1.3. В този смисъл всяка конституци­
онна норма има непосредствено действие, 
а начините за нейното прилагане могат да 
бъдат различни: самостоятелно или в нормен 
комплекс с уточняващи/допълващи правни 
норми от друг правен акт.
5 Това отбелязва и докладчикът съдия Пенчо 
Пенев в своето становище по решението. Той 
изрично посочва, че „делото предоставя рядка 
възможност за търсене на отговори на редица 
изключително важни и актуални за конститу­
ционното правоприлагане въпроси“. 
Със същото разбиране за настоящото дело 
подхождам и аз, тъй като смятам, че то бе вто­
рата подобна „рядка възможност“…
6 Красимир Влахов, Непосредственото дейст­
вие на разпоредбите на Конституцията и 
практиката на съдилищата, https://news.lex.
bg/%d0%bd%d0%b5%d0%bf%d0%be%d1%81%d1%8
0%d0%b5%d0%b4%d1%81%d1%82%d0%b2%d0%b5
%d0%bd%d0%be-%d0%b4%d0%b5%d0%b9%d1%81
%d1%82%d0%b2%d0%b8%d0%b5-%d0%bd%d0%b0-
%d1%80%d0%b0%d0%b7%d0%bf%d0%be%d1%80
%d0%b5%d0%b4/.