Държавен вестник, бр. 22, 2018 г., стр. 33

БРОЙ  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  33  
ВЪРХОВЕН
АДМИНИСТРАТИВЕН СЪД
РЕШЕНИЕ № 11779
от 5 октомври 2017 г.
по административно дело № 5798 от 2017 г.
Върховният административен съд на Ре­
публика България – шесто отделение, в съ­
дебно заседание на осемнадесети септември 
две хиляди и седемнадесета година в състав: 
председател: Румяна Папазова, членове: Нико­
лай Гунчев, Сибила Симеонова, при секретар 
Пенка Котанидис и с участието на прокуро­
ра Георги Камбуров изслуша докладваното 
от съдията Сибила Симеонова по адм. дело 
№ 5798/2017 г.
Производството е по реда на чл. 185 и сл. 
във връзка с чл. 146, т. 1 от Административ­
нопроцесуалния кодекс (АПК). 
Образувано е по жалба на сдружение 
„Национално сдружение на частните болни­
ци“, представлявано от Николай Болтаджи­
ев – председател на УС, и сдружение „Център 
за защита правата в здравеопазването“, пред­
ставлявано от Стойчо Кацаров – председател 
на УС, срещу Наредба № 2 от 25.03.2016 г. за 
определяне на основния пакет от здравни 
дейности, гарантиран от бюджета на Нацио­
налната здравноосигурителна каса, издадена 
от министъра на здравеопазването, обн., ДВ, 
бр. 24 от 29.03.2016 г., в сила от 1.04.2016 г., 
изм. и доп., бр. 91 от 18.11.2016 г., в сила от 
1.04.2017 г. Развити са съображения, че с обя­
вяване за противоконституционна нормата на 
чл. 45, ал. 2 от Закона за здравното осигуряване 
(ЗЗО) с Решение № 3 на Конституционния съд 
(КС) на Република България – ДВ, бр. 20 от 
2016 г., обнародвано на 15 март 2016 г., към 
датата на издаване на процесната наредба 
текстът, посочен като правно основание за 
издаването є, е бил отменен от КС. Иска се 
обявяване нищожността на оспорената наред­
ба, като издадена при липса на правно осно­
вание и компетентност на административния 
орган – издател. Претендира се присъждане 
на разноски. 
Ответникът – министърът на здраве­
опазва­нето чрез процесуален представител, 
в пледоа­рия по същество и в представени 
писмени бележки от 28.09.2017 г. оспорва до­
пустимостта и основателността на жалбата. 
Иска отхвърляне на оспорването. Претендира 
присъждане на разноски и прави възражение 
за прекомерност на заплатения хонорар за 
адвокатско възнаграждение от оспорващите. 
Заинтересованото лице – Националната 
здравноосигурителна каса чрез процесуален 
представител, оспорва основателността на 
жалбата и иска отхвърлянето є. 
Прокурорът от Върховната административ­
на прокуратура дава мотивирано заключение 
за допустимост и основателност на жалбата. 
Въз основа на приетите доказателства по 
делото намира, че оспорената наредба е из­
дадена при липсата на законово основание, 
което налага нейната отмяна по реда на 
чл. 146 от АПК. 
Върховният административен съд – шесто 
отделение, тричленен състав, като обсъди 
събраните по делото доказателства в тяхната 
съвкупност по реда на чл. 144 от АПК вр. с 
чл. 235, ал. 2 от ГПК и съобрази доводите 
на страните, приема следното от фактичес­
ка страна: 
Възраженията на ответника за недопусти­
мост на оспорването са неоснователни. 
Предмет на жалбата е валидността на 
подзаконов нормативен акт – Наредба № 2 от 
25.03.2016 г. за определяне на основния пакет 
от здравни дейности, гарантиран от бюджета 
на Националната здравноосигурителна каса, 
издадена от министъра на здравеопазването, 
обн., ДВ, бр. 24 от 29.03.2016 г., в сила от 
1.04.2016 г., изм. и доп., бр. 91 от 18.11.2016 г., 
в сила от 1.04.2017 г. 
Съгласно нормата на чл. 186, ал. 1 от АПК 
право да оспорват подзаконов нормативен акт 
имат гражданите, организациите и органите, 
чиито права, свободи или законни интереси 
са засегнати или могат да бъдат засегнати от 
него или за които той поражда задължения. 
Цитираната разпоредба сочи на необходимост 
от непосредствен, пряк и личен правен интерес 
като предпоставка за оспорване на подзаконов 
акт. Представените към жалбата удостоверения 
за актуално състояние на оспорващите – сдру­
жение „Национално сдружение на частните 
болници“, от 3.04.2017 г. и „Център за защита 
правата в здравеопазването“ – 20.03.2017 г., 
установяващи предмета на дейност, целите 
на сдруженията и средствата за постигането 
им, обуславят наличието на правен интерес 
според чл. 159, т. 4 от АПК като основание за 
допустимост на подадената жалба. 
Съгласно Решение № 21 от 26 октомври 
1995 г. по конституционно дело № 18/95 г. 
административният акт „засяга“ по смисъла 
на чл. 120, ал. 2 от Конституцията граждани 
и юридически лица, когато нарушава или за­
страшава техни права или законни интереси. 
Това обективно нарушаване или застрашаване 
на субективно право или законен интерес 
на гражданин или юридическо лице е мате­
риалноправното основание за включване на 
административния акт в кръга на съдебно 
обжалваемите актове. Практически това „за­
сягане“ се обективира в нарушаване на правна 
норма от по-висок ранг, която обжалваният ад­
министративен акт нарушава. Същевременно 
това материалноправно основание легитимира 
процесуалноправния интерес от съдебното 
обжалване на административния акт.