Държавен вестник, бр. 68, 2007 г., стр. 2

С Т Р .  2
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  68
гледна точка—“равенството пред закона”.
Това ще рече, че когато се окажеш в ситуа-
ция, създадена от правото, ти не можеш да
бъдеш ни в по-малко, ни в по-изгодно поло-
жение от всеки друг. Второто изречение на
чл. 6 от Конституцията прогласява една от
формите на нарушение на равенството—до-
пускането на привилегии.
Това налага отговор на въпроса представ-
лява ли привилегия отбиването на наборната
служба в армията: ако не—привилeгировани ще
са висшистите, тъй като наред с другите при
същите условия ще служат по-малко; ако да—
незавършилите, общо казано, висше образова-
ние, ползват ли привилегията да престоят в
казармата девет месеца? Ако воинската служ-
ба е дълг и чест—да изпълниш дълга си приви-
легия ли е?
Вярно е, че в съвременния свят армията е
гарант за безопасността и целостта на държа-
вата служи на общонационални интереси. Но
вярно е и друго—в армията цари специфична
култура и набор от ценности—чинопочитание,
духът на воинската професия, според който
хората трябва да воюват, убиват и ако им се
случи, да умрат. В тази връзка трябва да се
отчете и че вкореняването на навици за из-
пълнение на заповеди едва ли може да се свър-
же с екзистенциалния момент—всички хора
са равни по достойнство—чл. 6, ал. 1 от Кон-
ституцията.
От тази гледна точка отбиването на набор-
ната военна служба е задължение. И когато един
може да служи по-малко от друг за това, че е
завършил висше училище, трябва да говорим
за привилегия. Наистина липсата на определе-
но качество може да представлява препятствие
за изпълнение на дадена задача—за да лекуваш,
например, трябва да си завършил медицина и
обяснимо е за всички, че законът няма да раз-
реши това на лечителя. В нашия случай не е
така—висшето образование не представлява
специално изискване за изпълнение на набор-
ната служба нито от физическа, нито от умстве-
на гледна точка. За това не е наложително как-
то в житейски, така и в рационален план да съ-
ществува различие в сроковете за полагане на
наборната служба.
Вярно е, че определянето на срока за полага-
не на наборна служба е в прерогативите на
Народното събрание, но вярното е и друго—
след като Основният закон забранява, макар да
е налице негова делегация, недопустимо е в
закона да съществуват привилегии на основа-
ние различието в степените на обучение. В тази
връзка съдът не може и да отмени, което искат
народните представители, частта от разпоред-
бата само в частта є, която определя срок на
службата от 9 месеца. Наред с това трябва да се
отбележи, че задължението за наборна военна
служба трябва да се осъществява в условията на
равенство пред закона, т.е. без привилегии, ос-
новани на по-добро образование.
В заключение—състояние, в което създава-
нето на привилегии се върши под знака на дър-
жавната необходимост, в името на защита на
държавните интереси, по принцип не е по-доб-
ро от доскорошната концепция за правото, до-
пускащо осъществяването на правата само в
обществен интерес.
По становищата на двете ведомства, считащи,
че разпоредбата не е противоконституционна:
Не налага промяна на горния извод на съда
съдържанието на чл. 59 на Конституцията—за-
щитата на отечеството е дълг и чест за всеки
български гражданин. Тук трябва да се има пред-
вид, че това задължение има значително по-
широко съдържание от статуса и ролята на въо-
ръжените сили и се отнася до всички граждани.
Потвърждение за това, че не се касае за специ-
ално изискване спрямо наборните военнослуже-
щи, е ал. 2 на същата конституционна разпоред-
ба, която гласи, че е възможна замяна на воин-
ските задължения, изпълнявани в казармата, с
алтернативна служба, т.е. моралният дълг за
защита на отечеството важи за всички.
Не може да бъде аргумент в подкрепа на
твърдението на Министерството на отбраната
и Министерския съвет обстоятелството, че за-
вършилите висше образование са по-схватливи
и трябва да служат по-кратък срок. Очевидно
става дума за аргумент, който не е проверен и
потвърден от практиката.
Б. По искането за обявяване на чл. 199, ал. 2
ЗОВСРБ, съгласно който кадровите военно-
служещи, които са регистрирани за кандидати
за изборни органи от политически партии и ко-
алиции, се освобождават от военна служба.
Твърдението е, че тя противоречи на чл. 42, ал. 1
и чл. 65, ал. 1 от Конституцията.
Според чл. 9 от Конституцията въоръжени-
те сили гарантират суверенитета, сигурността
и независимостта на страната и защитават ней-
ната териториална цялост.
Вижда се, че разпоредбата определя пред-
назначението на въоръжените сили в държава-
та. Като начало тук трябва да се отбележи пре-
възходството на армията над гражданските
институции, тъй като тя е организирана и дис-
циплинирана структура с ясна йерархия и има
пълен монопол над въоръженията, която ни-
коя друга институция не притежава. Бидейки
гарант на сигурността и целостта на държава-
та, въоръжените сили служат на обществен ин-
терес и това им придава висок обществен ста-
тус. Но медалът има и обратната страна—ар-
мията, както е показало миналото, притежава
и склонност да се меси в политиката, когато
командването, което включва кадровите офи-
цери, е убедено, че националните интереси са