Държавен вестник, бр. 39, 2011 г., стр. 25

БРОЙ  39	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  25  
Народните представители твърдят, че раз-
поредбата на чл. 98 от Правилника за органи-
зацията и дейността на Народното събрание 
противоречи на преамбюла, чл. 4, ал. 1, чл. 89 
и 112 от Конституцията на Република България. 
Според вносителите оспорената разпоредба 
противоречи на принципа на правовата дър-
жава, както и на конституционните норми, 
които регулират отношенията и баланса меж-
ду изпълнителната и законодателната власт в 
контекста на установената в основния закон 
парламентарна форма на управление.
В искането се поддържа, че съдържанието 
на оспорената норма довежда до недопусти-
мо смесване на два отделни конституцион-
ни института – вот на недоверие (чл. 89 от 
Конституцията) и вот на доверие (чл. 112 от 
Конституцията). Според вносителите те имат 
самостоятелни цели и логика, осъществяват се 
в независими една от друга процедури, иници-
ират се от различни субекти и независимо от 
това, че основанията им са идентични, водят 
до различни правни резултати. Посочват се и 
различните парламентарни мнозинства, които 
Конституцията изисква за гласуване на вот на 
недоверие и съответно за гласуване на вот на 
доверие на Министерския съвет.
С определение от 24 февруари 2011 г. Консти-
туционният съд е допуснал до разглеждане по 
същество искането на народните представители 
за установяване на противоконституционност-
та на посочената разпоредба на Правилника 
за организацията и дейността на Народното 
събрание. Като заинтересувани страни по де-
лото са конституирани Народното събрание, 
Президентът на републиката, Министерският 
съвет, министърът на правосъдието и Съюзът 
на юристите в България, Институтът за мо-
дерна политика, Центърът за изследване на 
демокрацията.
Становища са представени от Министер-
ския съвет на Република България, Института 
за модерна политика и Съюза на юристите в 
България. В становището на Министерския 
съвет се поддържа неоснователност на иска-
нето за обявяване противоконституционността 
на чл. 98 от Правилника за организацията и 
дейността на Народното събрание. Институтът 
за модерна политика и Съюзът на юристите 
в България подкрепят искането на народните 
представители.
Конституционният съд, след като обсъди до-
водите и съображенията, изложени в искането 
и в становищата на заинтересуваните страни, 
за да се произнесе, взе предвид следното:
При разглеждането на настоящото дело 
Конституционният съд има основание да се 
позове на досегашната си практика, с която 
дава задължително тълкуване на конституци-
онни норми, относими към предмета на спора. 
Тя обхваща две решения – Решение № 13 от 
1992 г. по к.д. № 27 от 1992 г. и Решение № 4 
от 1994 г. по к.д. № 8 от 1994 г., като в тях Кон-
ституционният съд е очертал правната същност 
на двата института – „вот на недоверие“ и „вот 
на доверие“. Конституционният съд отбелязва 
както тяхната специфика, така и общите или 
еднакви елементи в тяхната конституционна 
уредба, които са съвместими с въпросната 
специфика и не я преодоляват. 
В мотивите на Решение № 13 от 1992 г. по 
к.д. № 27 от 1992 г., тълкувайки чл. 89, ал. 3 
от Конституцията, при констатирано отсъствие 
на основание за искане на вот на недоверие 
в чл. 89, се приема, че такива основания са 
цялостната политика, програмата на правител-
ството или конкретен повод. Това са изрично 
установените в чл. 112 от основния закон 
основания за искане на доверие от самия Ми-
нистерски съвет. Според Конституционния съд 
това е така, защото и в двете хипотези – гласу-
ван вот на недоверие и отхвърлено искане за 
гласуване на доверие, съгласно чл. 111, ал. 1 
от Конституцията правомощията на правител-
ството се прекратяват. В тези два случая има 
еднакви правни последици при реализацията 
и на двата самостоятелни института, водещи 
до политическа отговорност на правителството 
пред Народното събрание, независимо на кое 
от идентичните основания по чл. 112 от Кон-
ституцията е направено съответното искане. 
Според Съда с това се изчерпват еднаквите 
елементи в конституционната уредба на тези 
два института. 
В мотивите на цитираното решение Кон-
ституционният съд определя и още едно само-
стоятелно основание за искане на недоверие 
по чл. 89 от Конституцията – нарушение на 
основния закон от страна на Министерския 
съвет. То е изведено от разпоредбата на чл. 105, 
ал. 1 от Конституцията, която изрично задъл-
жава Министерския съвет да осъществява 
своята дейност в рамките на Конституцията 
и законите на страната. Всяко отклонение от 
това задължение, изразяващо се в нарушение 
на Конституцията, осъществено дори в рамките 
на шестмесечния защитен срок по чл. 89, ал. 3 
от Конституцията, може да бъде отделно ос-
нование на искане за гласуване на недоверие. 
Гласуване на недоверие на основание наруше-
ние на Конституцията може да се осъществи 
по всяко време. 
Освен това Конституционният съд приема, 
че при отхвърлено искане за гласуване на не-
доверие на Министерския съвет по цялостната 
му политика не може да се поставя отново 
въпрос за недоверие на това основание (ця-
лостната политика) в следващите шест месеца. 
В същия срок „още по-малко би могло да се 
прави предложение за гласуване на недоверие