Държавен вестник, бр. 36, 2003 г., стр. 13

Б Р О Й  36
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  13
Върховният касационен съд смята, че закон
за изменение и допълнение на Конституцията
подлежи на контрол за конституционосъобраз-
ност от Конституционния съд.
Останалите конституирани като заинтере-
сувани страни не са дали становище.
IV
Конституционният съд обсъди доводите и
съображенията, развити в искането и в пред-
ставените становища на заинтересованите стра-
ни, и прие следното:
А. По искането за тълкуване на чл. 158, т. 3
от Конституцията в частта є “промени във
формата на държавно устройство и на държав-
но управление” във връзка с поставените тълку-
вателни питания.
1. Относно какво означава изразът “форма-
та на държавно устройство и на държавно уп-
равление”
По време на един исторически момент за
страната, при който се сменя една обществено-
политическа система с друга, по общо съгласие
на всички съществуващи по това време полити-
чески сили се свика Седмото Велико Народно
събрание. То бе натоварено да създаде Консти-
туцията на новата демократична държава, коя-
то да изгради нейните институции и да създаде
начина за формирането им, да определи дей-
ностите и правомощията на нейните основни
органи, взаимоотношенията и баланса между
тях, да установи принципите, които определят
формата на новото държавно устройство и дър-
жавно управление. Създателите на Конститу-
цията са имали стремежа да установят трайни
демократични конституционни институции,
които чрез действията си да утвърдят една нова
по своята същност и организация държава, да
гарантират необратимостта на демократичния
процес и невъзможността той да бъде наруша-
ван. С тази цел са установени основните конс-
титуционни институции—Народно събрание,
президент, вицепрезидент, Министерски съвет,
Конституционен съд и органите на съдебната
власт. Тяхното особено място в държавната
йерархия е посочено и в тълкувателно решение
№ 14 от 1995 г. по к.д. № 23 от 1995 г. на Конс-
титуционния съд (ДВ, бр. 85 от 1995 г.), което
прогласява ненакърнимостта на материалните
предпоставки за осъществяване на дейността
им. Структурата, тяхното място в държавната
йерархия, начина на формиране, основните
правомощия и баланса между тях, определени
от Великото Народно събрание, са гаранция за
развитието на демократичния процес при осъ-
ществяване принципите за народния суверени-
тет (чл. 1, ал. 2 от Конституцията), политичес-
кия плурализъм (чл. 11, ал. 1 и 2 от Конститу-
цията), разделението на властите (чл. 8 от Кон-
ституцията), правовата държава (чл. 4 от Кон-
ституцията) и независимостта на съдебната
власт (чл. 117, ал. 2 от Конституцията).
За разлика от конституционното регламен-
тиране на тези основни органи уредбата на ор-
ганите на местно самоуправление, която е дала
Конституцията, е по-гъвкава. Член 135, ал.1,
изр.1 от нея сочи, че територията на република-
та се дели на общини и области. Но веднага
следващата ал.2 дава възможност със закон да
бъдат създавани и други административно-те-
риториални единици и органи на самоуправле-
ние. Оттук може да се направи изводът, че кон-
ституционният законодател не е смятал, че
структурата на местно самоуправление трябва
да бъде непроменима.
От протоколите на Комисията по изработ-
ване проект за Конституция и на пленарните
заседания във Великото Народно събрание се
вижда, че пред народните представители е сто-
ял въпросът дали да се даде една по-широка
възможност за промяна на Конституцията от
обикновено Народно събрание при определен
режим или не. Поради историческия момент и
сложната политическа обстановка, при която
тя е била приета, надделяло е виждането основ-
ните принципи, органи и балансът между тях да
не могат да бъдат променяни от едно обикнове-
но Народно събрание. Предоставено е право
само на Велико Народно събрание да може да
изменя това, върху което е изградена държава-
та от Седмото Велико Народно събрание.
Желанието на народните представители е било
да се съхранят непоклатимо основните конститу-
ционни институции и балансът между тях.
Извън това обаче глава девета от Конститу-
цията е създала ред и условия за нейната про-
мяна от обикновено Народно събрание, като в
чл. 158 е посочила кои въпроси са извън него-
вите правомощия.
Оживени са били разискванията в Комиси-
ята по изработване на Конституцията и в пле-
нарната зала относно приетата формулировка
в чл. 158, т. 3 от Конституцията “формата на
държавно устройство и на държавно управле-
ние”, които могат да се променят само от Вели-
ко Народно събрание. Никакви колебания не е
имало, че то трябва да решава въпросите за
територията, дали държавата да е унитарна или
федеративна, както и дали да е монархия, пре-
зидентска или парламентарна република. Тези
въпроси са смятани несъмнено част от форма-
та на нейното устройство и управление. Не е
било безспорно обаче, че само те съставляват
формата на държавно устройство и на държав-
но управление. До единомислие не се е стигна-
ло при приемането на текста. Както се вижда
от становищата на конституираните заинтере-
совани страни по това дело, също така същест-
вува известно различие между някои от тях.
Разлика относно съдържанието на изразите
“форма на държавно устройство” и на “държав-
но управление” съществува и в доктрината.
Политолози, теоретици на правото и конститу-
ционалисти от различни школи го определят