Държавен вестник, бр. 59, 2014 г., стр. 86

СТР.  86	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  59
или друг някакъв признак, като съгласно чл. 2 
от Протокол № 1 към ЕКПЧ на никого не 
може да бъде отказано право на образование. 
Съгласно чл. 6, ал. 2, изр. второ от КРБ не 
се допускат никакви ограничения на правата 
или привилегии, основани на раса, народност, 
етническа принадлежност, пол, произход, ре­
лигия, образование, убеждения, политическа 
принадлежност, лично и обществено положе­
ние или имуществено състояние. По силата 
на тълкуването, дадено с Решение № 14 от 
10.11.1992 г. на КС на РБ по конст. д. № 14/92 г., 
привилегии, основани на посочените в чл. 6, 
ал. 2 от Конституцията социални признаци, 
са нарушения на принципа за равенство на 
всички граждани пред закона. 
Съгласно чл. 4, ал. 1 от Закона за защита 
от дискриминация (ЗЗД) е забранена всяка 
пряка или непряка дискриминация, основана 
на пол, раса, народност, етническа принадлеж­
ност, човешки геном, гражданство, произход, 
религия или вяра, образование, убеждения, 
политическа принадлежност, лично или 
обществено положение, увреждане, възраст, 
сексуална ориентация, семейно положение, 
имуществено състояние или на всякакви 
други признаци, установени в закон или в 
международен договор, по който Република 
България е страна. 
По силата на чл. 4, ал. 2 ЗЗД под пряка 
дискриминация следва да се разбира всяко 
по-неблагоприятно третиране на лице на 
основата на признаците по ал. 1, отколкото 
се третира, било е третирано или би било 
третирано друго лице при сравними сходни 
обстоятелства. 
В случая, доколкото различното, привиле­
гировано положение е относимо към достъпа 
до професионално образование, следва да се 
разгледа и правилото на чл. 7, ал. 1, т. 2 ЗЗД, 
изключващо проявлението му като форма 
на дискриминация. Съгласно посочената 
разпоредба не представлява дискриминация 
различното третиране на лица на основата на 
характеристика, отнасяща се до признак по 
чл. 4, ал. 1, когато тази характеристика поради 
естеството на определено занятие или дейност 
или условията, при които то се осъществява, 
е съществено и определящо професионално 
изискване, целта е законна, а изискването не 
надхвърля необходимото за постигането є. 
В настоящия случай обаче съдът, като 
приема, че привилегированото положение на 
лицата е по признак на личното им положе­
ние по точки 2 – 5 от чл. 20 и по признаци­
те лично положение и образование по т. 1, 
които от своя страна са признаци по чл. 4, 
ал. 1 ЗЗД, намира, че по делото не са дока­
зани предпоставките по чл. 7, ал. 1, т. 2 ЗЗД, 
обосноваващи изключението от принципа за 
равнопоставеност на гражданите пред закона 
и в частност достъпа им до образование, чрез 
реализация на правата им по чл. 178, ал. 1 ЗЗ 
във връзка с ал. 2, т. 1 от същия член. 
Към преписката по издаване на акта липс­
ват каквито и да е мотиви, обосноваващи 
приемането на тази дискриминационна норма. 
Липсата на такива не може да бъде санирана 
чрез аргументация, изложена в хода на делото 
от страна на процесуалния представител на 
ответника. 
Доколкото обаче такава аргументация 
е изложена, същата следва да се отхвърли 
като неоснователна. Ако целта на чл. 20 е 
да стимулира обучението на служителите 
от изброените в разпоредбата институции, 
като така се търси повишаване на админи­
стративния им капацитет, то следва да се 
отбележи, че на първо място придобиването 
на специалностите „социална медицина и 
здравен мениджмънт“, „медицинска информа­
тика и здравен мениджмънт“, „икономика на 
здравеопазването“, „медицина на бедствените 
ситуации (на катастрофите)“ и „правно регу­
лиране в здравеопазването“, „епидемиология 
на инфекциозните болести“ и „медицинска 
педагогика“ не е нито съществено, нито оп­
ределящо професионално изискване спрямо 
изпълнението на служебните задължения на 
посочените като привилегировани лица. На 
второ място – целта на въведената привиле­
гия не съответства на целта на закона (виж 
чл. 174, ал. 1 ЗЗ), а именно медицинското 
образование да бъде условие за пълноценна 
подготовка на всички медицински и неме­
дицински специалисти, работещи в нацио­
налната система за здравеопазване. Целта на 
закона е качествената подготовка на всички 
специалисти без значение от мястото в струк­
турата им в НСЗ. Законът никъде не издига 
в приоритет административния капацитет 
на служителите към една или друга част 
(лечебните заведения, здравните заведения, 
държавните, общинските и обществените 
органи и институции за организация, упра­
вление и контрол на дейностите по опазване 
и укрепване на здравето) на системата, а още 
по-малко има за цел да създава предимства 
на работещите в посочените в чл. 20 звена 
от системата спрямо неработещите в същите. 
Вече изложеното по отношение на чл. 20 
от наредбата важи със същата сила и по от­
ношение на чл. 20а, ал. 1 от наредбата, според 
която прием на специализанти с конкурс по 
документи и по ред, определен от висшите 
училища, се извършва на лекари, които работят 
в центрове за спешна медицинска помощ, на 
всички видове места по всички специалности 
за лица с образователно-квалификационна 
степен „магистър“ по „медицина“. Разглежда­
ната разпоредба поставя лекарите, работещи 
в центрове за спешна медицинска помощ, в