Държавен вестник, бр. 77, 2022 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  77
ния контекст за сезиралия съд ли е законът, 
чиято противоконституционност се твърди, 
е необходимо да се установи какъв е пред-
метът, с който Върховният административен 
съд (петчленен състав) е сезиран, и какви са 
неговите законово установени правомощия, 
които предопределят и приложимото право.
Върховният административен съд (петчле-
нен състав) е сезиран с частна жалба срещу 
прекратително определение на тричленен със-
тав, т.е. срещу съдебен акт, с който съдебното 
производство е прекратено поради недопус-
тимост, без първоинстанционният съд да е 
разгледал и да се е произнесъл по съществото 
на искането, с което е сезиран – законосъоб­
разността, по смисъла на чл. 145, ал. 1 АПК, 
на оспорените Вътрешни правила.
Този предмет на искането, с което Върхов-
ният административен съд (петчленен състав) е 
сезиран, предопределя и предмета на дължима-
та от него контролна съдебна проверка – това 
са само мотивите на тричленния състав за 
липса на предпоставките за редовност и за 
допустимост на оспорването. В случая пред-
поставките, които тричленният състав приема 
за осъществени, са две. Първата е нередовност 
на жалбата, която не е отстранена в дадения 
от съда срок. Това е отрицателна процесуална 
предпоставка за упражняване на правото на 
оспорване, защото сезирането не отговаря на 
законовите изисквания. Втората е недопусти-
мост на искането, тъй като актът не подлежи 
на оспорване, защото не е административен. 
Това е абсолютна отрицателна процесуална 
предпоставка за съществуването на правото на 
оспорване. Първата предпоставка е уредена в 
чл. 158, ал. 3 АПК, а втората – в чл. 159, т. 1 
АПК. Наличието и на двете при образувано 
съдебно производство има за правна последица 
неговото прекратяване.
Върховният административен съд (петчле-
нен състав) приема, че тези предпоставки 
за прекратяване на съдебното производство 
от първоинстанционния съд не са налице. 
Изрично сочи, че актът е административен, 
издаден е от орган, на който със закон е 
възложена нормотворческа компетентност, 
поради което този орган има характеристи-
ките на административен по смисъла на § 1, 
т. 1 АПК. Тази преценка контролиращият съд 
прави, като съотнася фактите по делото към 
приложимия закон – § 1, т. 1 АПК и чл. 101, 
ал. 4, изр. 2 ЗМИП относно овластяването 
на Висшия адвокатски съвет за издаване на 
вътрешни правила.
Тези мотиви на Върховния административен 
съд (петчленен състав) с оглед на предмета 
на съдебната контролна проверка изчерпват 
правомощията му по отмяна на обжалвано-
то пред него прекратително определение и 
връщане на делото на тричленния състав за 
продължаване на съдебното производство. 
Едва при новото разглеждане на делото от 
тричленния състав и ако той не установи 
наличие на друга абсолютна отрицателна 
процесуална предпоставка за допустимост 
на производството, този съдебен състав ще 
пристъпи към изпълнение на задължението 
си по чл. 168, ал. 1 във връзка с чл. 196 АПК, 
т.е. ще извърши контрол за законосъобразност 
на оспорения акт на основание чл. 146 във 
връзка с чл. 196 АПК, с оглед на приетото от 
петчленния състав, че оспорените правила са 
административен акт, определен като подзако-
нов нормативен. При тази проверка първият 
въпрос, на който първоинстанционният съд 
трябва да отговори, е компетентен ли е орга-
нът да издаде оспорения акт – чл. 146, т. 1 във 
връзка с чл. 196 АПК, т.е. правомощието за 
неговото издаване правно валидно ли е устано-
вено. Следователно едва за тричленния състав 
в хода на проверката за компетентността на 
Висшия адвокатски съвет да издаде Вътреш-
ните правила разпоредбата на чл. 101, ал. 4, 
изр. 2 ЗМИП в сочения в искането контекст 
би била приложимо право и с оглед на това 
пред тричленния състав би могъл да възникне 
въпросът за съответствието є с чл. 134, ал. 1 
и 2 от Конституцията.
За правомощията на Върховния админи-
стративен съд (петчленен състав) по проверка 
на обжалваното пред него прекратително 
определение чл. 101, ал. 4, изр. 2 ЗМИП не 
е приложимо право в посочения в искането 
контекст – допустимостта с него да се възлагат 
подзаконови нормотворчески правомощия на 
Висшия адвокатски съвет за приемане на вът­
решни правила за уреждане на дейност, която 
не е част от дейността на съвета по смисъла 
на чл. 122, ал. 1 от Закона за адвокатурата. 
Конституционните критерии за допустимост 
на оспорване на административен акт са ус-
тановени в чл. 120, ал. 2 от Конституцията: 
„За прилагането на чл. 120, ал. 2 от Консти-
туцията е необходимо и достатъчно актът да 
е административен; да засяга граждани и/или 
юридически лица; да не е изключен изрично 
със закон от кръга на съдебнообжалваемите 
актове“ (Решение № 21 от 26.10.1995 г. по к.д. 
№ 18/1995 г.). 
Конституционният съд с исканото произ-
насяне не би могъл да допринесе за изпълне-
ние на правосъдната функция на сезиращия 
съд – проверката за законосъобразност на 
обжалваното първоинстанционно прекрати-
телно определение, и в частност за определя-
нето на оспорения акт като административен, 
т.е. дали издаването му е административно 
правомощие по смисъла на § 1, т. 1 АПК, 
доколкото Висшият адвокатски съвет без-
спорно не принадлежи към системата на из-
пълнителната власт, защото не предметът на 
закона, в който е установена нормотворческата 
компетентност, а същността на възложената 
държавна функция е това, което прави субек­
та, на когото е възложена функцията, орган 
по смисъла на § 1, т. 1 АПК. Установяването,