Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 23

БРОЙ  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  23  
вяващи публични функции, и организации, 
предоставящи обществени услуги. Във втората 
категория попадат организациите, които са 
дефинирани в § 1, т. 2 ДРАПК като юриди-
ческо лице или сдружение на юридически 
или физически лица, което е организационно 
обособено въз основа на закон, като за тях 
таксата е определена на 370 лв.
Внимание заслужава обстоятелството, че 
размерът на събираните в съдебното адми-
нистративно производство държавни такси, 
определени с Тарифа № 1 към Закона за 
държавните такси за таксите, събирани от 
съдилищата, прокуратурата, следствените 
служби и Министерството на правосъдието, 
не е променян от 1998 г. По данни на Наци-
оналния статистически институт от тогава 
до настоящия момент минималната работна 
заплата е нараснала над 10 пъти. Ето защо не 
може да бъде квалифицирано като прекомерно 
увеличението на размера на дължимата такса 
за касационно оспорване на 70 лв. Увеличени-
ето е малко повече от 10 пъти спрямо досега 
прилагания размер. Това обаче не означава 
реално ограничаване на достъпа до правосъ-
дие. Запазването на минималните държавни 
такси, въведени през 1998 г. за производствата 
пред първата инстанция, гарантира ефек-
тивното осъществяване на това право. Няма 
пречка държавната такса за производството 
пред касационната инстанция да е по-висо-
ка, доколкото съответства на сложността на 
приложимото право и производството, както 
и на възможността за ефективна защита на 
интересите на касационните жалбоподате-
ли. Дължимостта на държавната такса при 
касационното оспорване се обуславя и от 
обстоятелството, че заплащането є е свърза-
но не само с възмездяването на тази право-
раздавателна дейност, но и с мотивирането 
на касаторите да упражняват добросъвестно 
процесуалните си права да оспорват съдебните 
актове на първоинстанционните съдилища (в 
този смисъл Решение № 3 от 2008 г. по к.д. 
№ 3/2008 г.). Следва да се отбележи, че съби-
рането на държавни такси по принцип има за 
цел подобряването на доброто администри-
ране на правосъдието, както и намаляването 
на неоснователните жалби и осигуряването 
на допълнителни средства за осъществяване 
на добра правосъдна политика (В.М. срещу 
България). На основата на горното считаме, 
че определените размери на простите такси 
не препятстват достъпа до правосъдие и уп-
ражняване на правото на защита – от една 
страна, те са предпоставка за ефективно ре-
ализиране на съдебното производство, а, от 
друга, могат да препятстват злоупотребата с 
право на жалба. Откриването на възможност 
за злоупотреба с правото на жалба води до 
спиране на нормалното развитие на админи-
стративноправните отношения, чието начало е 
поставено с издаването на административния 
акт – предмет на съдебното административно 
производство.
Разпоредбата на чл. 60, ал. 1 КРБ се отна-
ся само до гражданите, които са длъжни да 
плащат данъци и такси, установени със закон, 
съобразно техните доходи и имущество. От 
тази разпоредба не могат да се правят никакви 
изводи по отношение на юридическите лица, 
тъй като Конституцията не установява като 
изискване за конституционосъобразност на 
събираните от тях такси преценка за иму-
щественото им състояние. Освен това посо-
чената разпоредба има предвид извършването 
на преценка за материалното състояние не 
на гражданите изобщо, а на всеки отделен 
гражданин като страна по конкретно дело. 
Това правило е доразвито както в текста на 
чл. 83 ГПК, така и в чл. 227а, ал. 2 АПК във 
връзка с уредените в тях производства за 
освобождаване от заплащането на държавна 
такса въз основа на преценка на доходите на 
лицето и на неговото семейство, имущест-
веното му състояние, семейното положение, 
здравословното състояние, трудовата заетост, 
възрастта и другите относими обстоятелства. 
Наличието на възможност за страната по 
конкретно дело да бъде освободена от за-
плащането на държавна такса представлява 
проявление на принципа, че еднаквите се 
третират еднакво, а различните – различно. 
Конкретната по размер такса може да бъде 
противоконституционна само ако нейният 
размер е прекомерен и така препятства дос-
тъпа до съд.
По естеството си правото на достъп до съд 
изисква регулиране от държавата и може да 
бъде предмет на ограничения, доколкото то не е 
абсолютно право (Golder v. the United Kingdom; 
Шишков срещу България). Тези ограничения 
трябва да са конституционно допустими – да 
не стесняват правото до степен, променяща 
самата му същност. Предвидените в АПК 
държавни такси в касационното производ-
ство за частни жалби и в производството по 
отмяна на влезли в сила съдебни решения не 
представляват стесняващи правото на достъп 
ограничения в такава степен. Това е така, за-
щото при определянето на техния размер не 
само е отчетено нарастването на доходите на 
гражданите и развитието на икономическите 
условия в страната, но също така в самия 
закон е предвидена възможност гражданите 
да бъдат освобождавани от заплащането на 
такива такси при наличието на определени 
условия. Освен това изрично е предвидено, че 
държавните такси при касационно обжалване 
на съдебни решения, постановени по дела за 
пенсионно, здравно и социално осигуряване, 
са в намален размер съотнесено с останалите 
такси – 30 лв. за граждани и еднолични търгов­
ци и 200 лв. за организациите, държавните и