Държавен вестник, бр. 32, 2016 г., стр. 24

СТР.  24	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  32
дисциплинарното производство. Установената 
в чл. 130в, т. 4 от Конституцията възможност 
министърът на правосъдието да предлага по-
нижаване и освобождаване от длъжност на 
съдии, прокурори и следователи има връзка, 
но не съвпада напълно с предвидената в 
чл. 312, ал. 1, т. 5 ЗСВ широка възможност 
да предлага налагането на всякакви дисци-
плинарни наказания, включително и такива, 
които не са свързани с понижаване или ос-
вобождаване от длъжност на провинилия се 
магистрат. Второ, не споделям също и конста-
тацията, че новите правомощия на съдебния 
инспекторат по чл. 132а от Конституцията, 
въведени с последните промени в Основния 
закон, сочат на законодателна тенденция към 
ограничаване на външния за сметка на въ-
трешния контрол върху негативните прояви на 
съдиите, прокурорите и следователите. Добре 
е, че такава тенденция няма, защото ако на-
истина съществуваше, идеята за реформирана, 
истински независима и отговорна съдебна 
власт ще бъде удавена в нездравословно за 
самата нея самовглъбяване.
Конституционен съдия: 
Румен Ненков
СТАНОВИЩЕ
по конституционно дело № 10 от 2015 г.
на конституционния съдия Кети Маркова
Подкрепям изцяло диспозитива на при-
етото решение, както и мотивите към него 
в частта им, отнасяща се до установената 
противоконституционност на чл. 30, ал. 1 от 
Закона за адвокатурата (ЗА). 
Не споделям обаче част от съображенията, 
подкрепящи извода за противоречие с Консти-
туцията на чл. 29, ал. 2 – 4 ЗА, и заявеното 
от мен становище се отнася за тази част от 
мотивите на решението.
Несъгласието ми с мнозинството съдии 
се ограничава до възприетата теза, че оспо-
рената от главния прокурор процедура, уре-
дена с разпоредбите на чл. 29, ал. 2 – 4 ЗА, 
регламентираща извършването на проверка 
за установяване на дисциплинарно нарушение 
от съдия, прокурор, следовател, разследващ 
полицай или митнически инспектор, черпи 
своето основание от неизпълнението на за-
дължение, което не е уредено нормативно по 
достатъчно ясен, еднозначен и непротиворечив 
начин. Възпроизведена синтезирано и в най-
общ план, позицията на мнозинството в тази 
є част се аргументира със съображения, че 
за специфичното право на адвокатите и тези 
от Европейския съюз – да бъдат приравнени 
към съдиите по отношение на дължимото 
им уважение и съдействие, уредено по чл. 29, 
ал. 1 ЗА, няма нормативна уредба – нито в 
оспорения ЗА, нито в Закона за съдебната 
власт или друг относим закон. Приема се, 
че оспорените процедури по чл. 29, ал. 2 – 4 
ЗА по същество представляват проверка за 
изпълнението (респ. неизпълнението) на едно 
неопределимо по своето съдържание задъл-
жение, а доколкото това води до търсене и 
евентуално реализиране на дисциплинарна 
отговорност, се оказва несъвместимо с прин-
ципа на правовата държава и следователно 
противоречи на чл. 4, ал. 1 от Конституцията.
Принципно вярно е и съм изцяло съглас-
на, че липсата на ясно и непротиворечиво 
определено задължение, което не може да 
бъде еднозначно дефинирано, в една правова 
държава не би могло да води до дисципли-
нарна отговорност. В случая обаче считам, 
че този извод не може да бъде отнесен към 
разпоредбата на чл. 29, ал. 1 ЗА, която, макар 
и да не е предмет на конституционен контрол, 
по същество установява основанието за про-
веждане на оспорената с искането процедура 
по чл. 29, ал. 2 – 4 ЗА.
Адвокатът осъществява конституционно 
установени функции по защита на правата и 
законните интереси на гражданите и поради 
това съвсем неслучайно статусът на адво-
катурата е уреден в глава шеста на Консти-
туцията – „Съдебна власт“, наред с този на 
съдилищата, прокуратурата, Висшия съдебен 
съвет, Инспектората към ВСС и министъра 
на правосъдието. Последният, както и адво-
катурата не принадлежат към структурите 
на съдебната власт, но дейността им е непо-
средствено свързана с тях. Затова и за да се 
гарантира, че адвокатът ще бъде в състояние 
ефективно да изпълни функциите си по защита 
на гражданите, законът задължава органите 
с властнически правомощия да му осигурят 
необходимото уважение и съдействие като 
на колега както в съдебната зала и пред ор-
ганите на досъдебното производство, така и 
при осъществяваната от него извънпроцесу-
ална в тесния смисъл, но свързана с процеса 
дейност – напр. относно администриране на 
делата, снабдяване с документи и т.н. 
Не виждам проблем и в избраната от за-
конодателя в чл. 29, ал. 1 ЗА формулировка 
„като на съдия“, която основателно може да 
търпи критика по критериите за точност и 
прецизност, но това съвсем не е достатъчно, 
за да се приеме, че не урежда конкретно съ-
държание на задължението, неизпълнението на 
което да се квалифицира като дисциплинарно 
нарушение. Поначало фигурата на съдията в 
най-голяма степен и в пълнота олицетворява 
характеристиките на типичния орган по ръко-
водство и решаване на делото в гражданския, 
наказателния и административния процес. 
Иначе е безспорно, че статусът на прокурора 
в досъдебната фаза на наказателния процес 
е напълно идентичен с този на съдията, но 
се отнася само до един от видовете проце-
си – наказателния, и по-конкретно до една