Държавен вестник, бр. 57, 2011 г., стр. 58

СТР.  58	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  57
за издаване на българските лични документи 
компетентност за издаване на подзаконов нор­
мативен акт. Съгласно изричната разпоредба на 
чл. 2, ал. 2 ЗНА, съответно чл. 76, ал. 2 АПК, 
компетентността да се издават нормативни 
актове не може да се прехвърля. С оглед на 
изложеното министърът на вътрешните работи 
не е бил надлежно оправомощен да издаде 
акта с оспорената разпоредба. Липсата на 
законово определена компетентност за изда­
ването на даден нормативен акт прави същия 
нищожен. Само законът може да оправомощи 
даден орган в държавата да издаде нормативен 
акт. Законодателят е този, който преценява 
необходимостта от правна регламентация с 
подзаконов нормативен акт, т.е. степента на 
правна абстракция на нормите, той определя 
коя материя трябва да бъде регламентирана 
на подзаконово ниво и кой е органът, който 
да стори това. Дори и Министерският съвет, 
въпреки своята обща компетентност в ръко­
водството и управлението на страната – чл. 105 
и 106 от Конституцията, няма правото да оп­
ределя нормативната дейност на държавните 
органи. Неговата собствена нормотворческа 
дейност е въз основа и в изпълнение на за­
коните – чл. 114 от Конституцията. Това е 
проявление на принципа на разделението на 
властите – чл. 8 от Конституцията. 
С оглед на изложеното оспорваната разпо­
редба на чл. 63, ал. 3 от Инструкция № Із-417 от 
2010 г. е издадена в нарушение на изискванията 
за компетентност на органа, което я прави 
нищожна. Съдът следва да обяви нищожността 
на оспорената норма.
С оглед на изложеното без правно значе­
ние за законосъобразността на оспорената 
разпоредба, само за пълнота на изложението, 
следва да се посочи, че основателни са твър­
денията на касатора за примата на правото 
на Европейския съюз. Следва обаче да се 
посочи, че съгласно чл. 288, § 3 от Договора 
за функциониране на Европейския съюз ди­
рективата е акт, който обвързва по отношение 
на постигането на даден резултат държавите 
членки, като оставя на националните власти 
свободата при избора на формата и средствата 
за постигане на този резултат. Директивите са 
адресирани до държавите членки. Те трябва 
да приемат мерки по тяхното транспониране, 
които произвеждат правни последици на наци­
онално ниво. Следователно, за да произведат 
желаните правни последици, мерките трябва 
да бъдат въведени съобразно изискванията на 
националната правна система. В случая не 
става въпрос, че за издаване на свидетелство 
за управление се изискват посочените в чл. 63, 
ал. 3 от инструкцията „Карта за медицински 
преглед на водач на моторно превозно сред­
ство“, съответно протокол от специализирано 
болнично заведение, а че първично в инструк­
опазването определя медицинските изисквания 
към водачите и реда за извършване на меди­
цинските прегледи. В глава втора „Изисквания 
към водачите на моторни превозни средства“, 
раздел І „Изисквания за физическа годност“ на 
Наредба № 31 от 1999 г. – чл. 5, ал. 2, водачите 
на моторни превозни средства са разделени в 
две групи, които в основните включени катего­
рии съответстват на възприетото с Директива 
91/439/ЕИО деление. Прието е, че към водачите 
в различните категории се предявяват различ­
ни изисквания, определени в приложение 1. 
Съгласно чл. 5, ал. 3 от наредбата резултатите 
от медицинските изследвания и заключението 
за физическата годност се нанасят в „Карта 
за медицински прегледи на водач на моторно 
превозно средство“ съгласно приложение 2. 
Съгласно чл. 6, ал. 1 от наредбата медицин­
ският преглед на водачите и на кандидатите за 
придобиване на правоспособност за управле­
ние на моторно превозно средство от група 1 
обхваща само установяване на състоянието на 
зрението. За водачите от група 2 – чл. 6, ал. 3, 
обхваща всички изисквания на приложение 1.
Съгласно чл. 51 от Закона за българските 
лични документи (ЗБЛД) свидетелството за 
управление на моторно превозно средство 
се издава от органите на Министерството на 
вътрешните работи при условия и по ред, 
определени с акт на Министерския съвет. В 
изпълнение на тази законова делегация е приет 
Правилникът за издаване на българските лични 
документи. В неговия § 5, ал. 1 е посочено, че 
организацията и технологията на работата на 
структурите на Министерството на вътрешни­
те работи при издаване на български лични 
документи, каквито съгласно чл. 13, ал. 1, т. 3 
ЗБЛД са и свидетелствата за управление на 
моторно превозно средство, се извършва по 
ред, определен с инструкция на министъра 
на вътрешните работи. Инструкция № Із-417 
от 2010 г. е издадена в изпълнение на тази 
норма на правилника. Съгласно чл. 7, ал. 3 
ЗНА инструкцията е нормативен акт. По де­
лото страните не спорят, че по своя характер 
Инструкция № Із-417 от 2010 г. и в частност 
оспорената разпоредба на чл. 63, ал. 3 е акт, 
който претендира да уреди определена категория 
обществени отношения и с оглед на това има 
нормативен характер. Съгласно разпоредбата 
на чл. 2, ал. 1 ЗНА, съответно чл. 76, ал. 1 
АПК, нормативни актове могат да издават 
само органите, предвидени в Конституцията 
или в закон. Правомощието на министъра 
на вътрешните работи да издаде акта, който 
съдържа оспорената разпоредба, е визирано 
не в Конституцията или в закон, а в подзако­
нов нормативен акт – правилник, приет с акт 
на Министерския съвет. Следователно чрез 
нормата на § 5, ал. 5 ПИБЛД Министерският 
съвет прехвърлил на министъра на вътрешните 
работи част от определената му със Закона