Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 11

БРОЙ  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
Съображенията, изложени от президента в 
искането му, че атакуваната от него промяна 
ще доведе до неудобства за администрацията и 
ще увеличи разходите є за явяване по делата, не 
сочат на противоконституционност на чл. 133, 
ал. 1 АПК, тъй като не обосновават несъответ-
ствие с чл. 4, ал. 1 и чл. 56 от Конституцията, 
гарантиращ правото на защита на гражданите, 
когато са нарушени техни права и законни 
интереси. Уважаването им би означавало да 
се приеме, че правата и законните интереси 
на държавната администрация се поставят над 
тези на гражданите, което именно би било в 
противоречие с конституционно гарантирано-
то право на защита и справедливостта като 
принцип на правовата държава. Разпоредбата 
на чл. 143, ал. 4 АПК е достатъчна гаранция. 
В случай, че съдът отхвърли оспорването или 
оспорващият оттегли жалбата, интересите на 
администрацията ще бъдат защитени, тъй 
като разноските, направени от съответния 
автор на административния акт, ще бъдат 
възстановени от подателя на жалбата.
Твърдяното в искането, че, когато не е 
отчетена от законодателя възможността по-
стоянният адрес да е различен от настоящия, 
се създават непропорционални затруднения и 
се пораждат негативни последици за граж-
даните при търсене на съдебна защита, е 
неоснователно. Законодателят не за първи 
път извежда постоянния адрес на търсещия 
защита гражданин като критерий за определя-
не на местната подсъдност на делата (чл. 112 
ГПК). Установяването на постоянния адрес 
не поставя практически проблеми и е сигурно 
и безспорно. 
По горните съображения Конституцион-
ният съд приема, че изборът на постоянния 
адрес на адресата на акта като определящ 
местната подсъдност на дела по оспорване 
на индивидуални административни актове е 
в съответствие с правото на защита по чл. 56 
от Конституцията (Решение № 14 от 2014 г. 
по к. д. № 12/2014 г.), включително и с кон-
ституционното начало за справедлив процес.
3. Относно въвеждането на закрити вместо 
открити заседания в касационното производ-
ство по административни дела – чл. 217, ал. 2, 
3 и 4 АПК и § 149, ал. 2, изр. 1 в частта „в 
закрито заседание“ ПЗРЗИДАПК
В искането си президентът сочи, че с чл. 217, 
ал. 2, изр. трето, четвърто и пето и ал. 4 АПК 
като правило се предвижда разглеждане на 
делото в закрито заседание в касационното 
производство. Според вносителя възможност-
та за разглеждането на делото от тричленен 
състав на Върховния административен съд в 
открито заседание в зависимост от преценката 
на съдията-докладчик или от направено от 
страните изрично искане публичността от 
правило се превръща в изключение. В искането 
се поддържа, че публичността на съдебните 
заседания е толкова „съществен принцип“ на 
правораздавателната дейност, че конституци-
онният законодател изрично го е прогласил в 
чл. 121, ал. 3 от Основния закон. Президентът 
излага, че Конституцията допуска със закон 
да се предвиждат закрити заседания, но това 
е изключение от принципа на публичност и 
трябва да се използва пропорционално, кога-
то е налице необходимост с оглед защита на 
друга конституционна ценност. Вносителят 
допълва, че правото на всеки човек на пуб-
лично разглеждане на неговото дело е изрично 
посочено в чл. 10 от Всеобщата декларация 
за правата на човека от 10.12.1948 г., в чл. 14, 
§ 1 от Международния пакт за граждански 
и политически права (ратифициран с Указ 
№ 1199 на Президиума на Народното събрание 
от 23.07.1970 г., обн., ДВ, бр. 60 от 1970 г., в 
сила за България от 23.03.1976 г.) (MПГПП) 
и в чл. 6, § 1 от Конвенцията за защита на 
правата на човека и основните свободи (ра-
тифицирана със закон, приет от Народното 
събрание на 31.07.1992 г., обн., ДВ бр. 80 от 
2.10.1992 г., в сила от 7.09.1992 г.) (КЗПЧОС, 
Конвенцията).
В искането на народните представители се 
поддържа, че чл. 217, ал. 2, 3 и 4 от АПК и 
§ 149, ал. 2, изр. 1 в частта „закрито заседание“ 
ПЗРЗИДАПК противоречат на чл. 4, ал. 1, 
чл. 41, ал. 1 и чл. 121, ал. 3 от Конституцията. 
Привеждат се доводи, че публичността при 
разглеждането на делата във всички съдилища 
е конституционно закрепен принцип и има 
решаващо значение за защитата на правата и 
свободите на гражданите, юридическите лица 
и държавата, включително и за осигуряването 
на „адекватни и рационални“ гаранции за 
конституционното право на защита. Според 
народните представители, въпреки че чл. 121, 
ал. 3 от Конституцията приема, че със закон 
може да бъдат уреждани определени хипотези 
на закрити съдебни заседания, тази възмож-
ност обаче е конституционно допустима само 
и единствено като изключение от принципа 
на публичност и следва да се използва от 
законодателя при спазването на принципа 
на пропорционалността. Вносителите до-
пълват, че е конституционно недопустимо 
фундаментален конституционен принцип да 
бъде трансформиран от законодателя по съо-
бражения за „съмнителна целесъобразност“ в 
изключение, и същевременно конституционно 
предвиденото изключение да бъде въздигнато 
в ново правило. Народните представители 
заключват, че когато се ограничава предме-
тът и обхватът на публичността на съдебни-
те заседания и разглеждането на съдебните 
дела, се стига неминуемо до ограничаване на 
конституционното право на гражданите да 
търсят, получават и разпространяват инфор-
мация. В искането са изложени доводи, че