Държавен вестник, бр. 12, 2014 г., стр. 41

БРОЙ  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  41  
амбулатории за специализирана медицинска 
помощ, е налице правен интерес от обжалване 
по смисъла на чл. 186 АПК и направеното 
възражение за липса на такъв от страна на 
ответника се явява неоснователно. Отделно 
от това следва да бъде прието, че по този въп­
рос преюдициално произнасяне се съдържа и 
в определенията по искането за спиране на 
действието на оспорените разпоредби, с които 
определения се приема, че жалбоподателите 
имат правен интерес да оспорват посочени-
те норми, като в противен случай не би се 
стигнало до спиране на тяхното действие при 
условията на чл. 190 АПК. 
По изложените по-горе мотиви правен ин-
терес от оспорване е налице и по отношение 
на присъединените жалбоподатели Български 
лекарски съюз като съсловна организация на 
лекари, в това число и такива, извършващи 
дейността като амбулатории за специализи-
рана медицинска помощ, Национална орга-
низация на потребители на психично-здравни 
услуги – София. 
С оглед на данните по делото следва да 
бъдат приети за неоснователни и възражени-
ята на ответника по т. 1 и 2. Първоначалната 
(оспорена) редакция на чл. 2, ал. 5 от Наредба 
№ 39 определя, че диспансеризация на пси-
хичните заболявания се провежда в лечебни 
заведения за болнична помощ и в центрове 
за психично здраве. С § 1, т. 1 от Наредбата 
за допълнение на Наредба № 39, обнародва-
на в „Държавен вестник“, бр. 33 от 2013 г., 
към първоначалната редакция на нормата 
са добавени две нови изречения, според кои-
то включването на пациент на диспансерно 
наблюдение се извършва от специалист по 
психиатрия от специализираната извънбол-
нична медицинска помощ, който определя 
и периода на диспансерното наблюдение на 
пациента; необходимостта от продължаване 
на диспансерното наблюдение на пациента 
задължително се преценява в края на всяка 
година от определения период.
Анализът на първоначалната и сега дейст-
ващата редакция на разпоредбата налагат 
извода, че оспореният текст продължава да 
съществува, което обосновава правния интерес 
на оспорващите от неговото обжалване. До-
бавянето на две нови изречения, които дават 
възможност на специалисти по психиатрия от 
специализираната извънболнична медицинска 
помощ да извършват определени действия, 
свързани с провеждане на диспансеризацията 
от лечебните заведения за болнична помощ и 
центровете за психично здраве, не означава, 
че е променен редът на извършване на дис-
пансеризация на психичните заболявания, 
установен с първоначалната редакция на 
чл. 2, ал. 5 от Наредба № 39. В този смисъл 
следва да бъде прието, че и след изменение-
то на разпоредбата, извършено с § 1, т. 1 от 
Наредбата за допълнение на Наредба № 39, 
обнародвана в „Държавен вестник“, бр. 33 от 
2013 г., за жалбоподателите съществува правен 
интерес от нейното оспорване. 
Предвид гореизложеното следва да бъде 
прието, че за жалбоподателите съществува 
правен интерес от оспорване на процесните 
разпоредби и жалбата им следва да бъде раз-
гледана по същество. 
Оплакванията ще бъдат разгледани по реда 
на тяхното излагане. 
Първото основно оплакване, развито в 
т. ІІ от жалбата, се изразява в излагане на 
твърдения, че при издаване на оспорените 
подзаконови разпоредби министърът на здра-
веопозването е действал извън рамките на 
предоставената му от закона нормотворческа 
компетентност. На база на тълкуване на раз-
поредбите на чл. 45, ал. 1 и 2 от Закона за 
здравното осигуряване (ЗЗО) и чл. 30, ал. 3 
от Закона за здравето (ЗЗ) се прави извод, че 
по силата на посочените разпоредби минис-
търът на здравеопазването има оперативна 
самостоятелност, законово ограничена до: 1. 
основния пакет от здравни дейности, гаран-
тирани от бюджета на НЗОК (Националната 
здравноосигурителна каса) – Наредба № 40 от 
24.11.2004 г., и 2. условията, реда и финанси-
рането на диспансеризацията – Наредба № 39 
от 16.11.2004 г. Твърди се още, че министърът 
не урежда вторични обществени отношения, 
отнасящи се до кръга на очертаната му рам-
ка на законова делегация, и че с оспорените 
разпоредби по същество се променят уста-
новените със закон правила и принципи на 
диспансеризацията като вид медицинска дей-
ност, както и на кръга от лечебни заведения, 
които имат право да я извършват. На база на 
това се гради оплакване, че с приемането на 
описаните промени министърът е нарушил 
определената му от закона нормотворческа 
компетентност – чл. 45, ал. 2 ЗЗО и чл. 30, 
ал. 3 ЗЗ във връзка с чл. 5, ал. 1, т. 14 и чл. 6 от 
Устройствения правилник на Министерството 
на здравеопазването (ДВ, бр. 88 от 2009 г.), 
както и е допуснал нарушение на един от 
основните принципи на административния 
процес, очертан в чл. 4, ал. 1 АПК, според 
който административните органи действат в 
рамките на правомощията си, установени от 
закона, което прави издадените разпоредби 
нищожни. 
По направеното възражение съдът приема 
за установено следното: 
Член 45 от Закона за здравното осигуря-
ване е в раздел VІ от глава втора – Задъл-
жително здравно осигуряване, и определя 
видовете медицинска помощ, оказването на 
която се заплаща от Националната здравно-
осигурителна каса. Според ал. 2, изречение 
първо от същия медицинска помощ по ал. 1, 
с изключение на т. 11, 12 и 15, се определя