Държавен вестник, бр. 62, 2003 г., стр. 8

С Т Р .  8
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  62
ководещ управление “Надзор на инвестиционна-
та дейност”, с които се отказва разрешение за
прекратяване на инвестиционното дружество.
Инвестиционното дружество е акционер-
но дружество, чийто предмет на дейност е ин-
вестиране в ценни книжа на парични средст-
ва, набирани чрез публично предлагане на
акции. Това публично привличане на средст-
ва несъмнено представлява сериозен общест-
вен интерес, което се нуждае от приоритетна
компетентна защита. Такава защита най-доб-
ре може да осигури надзорният орган, който
има задължението по чл. 177, ал. 4 ЗППЦК да
отказва издаване на разрешението за прекра-
тяване на дружеството, “ако не са осигурени
интересите на инвеститорите”. Налице е акт на
финансов надзор, при който компетентността
на надзорния орган не може да бъде заместена
от съдебно решение, както това бе прието по-
горе и по отношение на други актове на финан-
совия надзор.
По § 11, т. 14 от преходните и заключител-
ните разпоредби ЗКФН по отношение на нова-
та разпоредба на чл. 112, ал. 4 ЗДДПО
Искането е неоснователно и следва да се от-
хвърли.
Разпоредбата изключва при налагането на
принудителните административни мерки, пред-
видени в чл. 112, ал. 1 от закона, прилагането
на разпоредбите на чл. 7, ал. 2 и чл. 11, ал. 1 от
Закона за административното производство
(ЗАП), относно обясненията и възраженията на
заинтересованите лица.
Принудителните административни мерки,
включително и в дружествата за допълнител-
но доброволно пенсионно осигуряване, се на-
лагат единствено с превантивна цел за пре-
дотвратяване или преустановяване на адми-
нистративни нарушения. Това налага пред-
приемането на незабавни спешни действия с
цел ефикасната защита на осигурените лица и
пенсионерите. В тези случаи задължителното
предварително уведомяване за откриване на
производство по налагане на принудителни
административни мерки (чл. 7, ал. 2 ЗАП) и
изслушването на обяснения и възражения от
заинтересуваните лица (чл. 11, ал. 2 ЗАП) не-
минуемо ще доведе до забавяне налагането
на съответните принудителни административ-
ни мерки. Това би могло сериозно и непопра-
вимо да увреди правата и интересите на оси-
гурените. Атакуваните норми, които изключ-
ват прилагането на общия ред, установен в
ЗАП, като неподходящ при налагането на
конкретните принудителни административни
мерки, не са противоконституционни, тъй като
не нарушават основни конституционни нача-
ла и права на гражданите. Още повече, че
ЗКФН и ЗДДПО не изключват възможността
при необходимост и след преценка, че това
няма да е сериозна пречка за ефикасната за-
щита на осигурените лица и пенсионерите, да
се изслушат от надзорния орган обяснения и
възражения на заинтересованите лица. Кон-
ституционносъобразността на идентична нор-
ма—чл. 21, ал. 5, изр. 2 от Закона за банките,
е изрично установена и с решение № 18 от
1997 г. по к.д. № 12 от 1997 г.
По чл. 27, ал. 1, т. 7 ЗКФН в случаите на
т. 1.4, т. 2.10, т. 3.6 и т. 4.6 от приложението
по чл. 27, ал. 2 на същия закон
Атакува се дадената възможност на комиси-
ята да събира годишна такса за осъществяване
на общ финансов надзор по ЗППЦК, ЗЗ, ЗДДПО,
Кодекса за задължителното обществено осигу-
ряване, Закона за здравното осигуряване и За-
кона за закрила при безработица и насърчаване
на заетостта.
Вносителите на искането поддържат, че съ-
бирането на такси за осъществяването на фи-
нансов надзор в атакуваните хипотези няма
конституционни основания и не е съобразено с
идеята за правова държава.
Конституционният съд намира искането за
неоснователно. С чл. 60 от Конституцията е
въведено задължение за гражданите за плаща-
не на данъци и такси, установени със закон,
съобразно техните доходи и имущество. Това
конституционно задължение се отнася и за от-
делните дружества, върху дейността на които
се упражнява общият финансов надзор от ко-
мисията и нейните органи.
Оспорените такси са установени по вид и раз-
мер, съобразно конституционното предписание,
със закон—тарифа—приложение към чл. 27,
ал. 2 ЗКФН.
В теорията на финансите таксата се схваща
като плащане в полза на държавния бюджет от
физическо или юридическо лице за извършено
действие в полза на платеца или за оказана му
някаква услуга от такъв орган. Основание за
плащане на таксата следователно е ползването
на услуга или предизвикване на действие на
държавен орган в полза на платеца на таксата.
В случая осъществяването на общ финансов
надзор не е самоцелно, а е осъзната необходи-
мост. Той е предизвикан в интерес на поднад-
зорното лице с цел да бъдат установени и пре-
одолени във възможния най-ранен стадий евен-
туалните неблагополучия и други проблеми,
които са възникнали във финансовото състоя-
ние и общата му дейност, които биха могли да
застрашат и интересите на лицата, предостави-
ли средствата си за управлението им. По този
начин общият финансов надзор обслужва как-
то публичния, така и частния интерес. Таксата,
която се дължи, има характерът на публично
задължение към държавата и представлява пуб-
лично държавно вземане, установено по осно-
вание и размер със закон.