Държавен вестник, бр. 65, 2020 г., стр. 28

СТР.  28	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  65
равенството на гражданите (чл. 6 от Консти­
туцията) и правото на социално подпомагане 
по чл. 51, ал. 1 от Конституцията. Тези доводи 
се обосновават със заложения в посочените 
разпоредби принцип на всеобхватност на 
социалните услуги по отношение на техните 
потребители, местата и начините на предос­
тавянето им. Вносителите считат, че това е 
основание да се приеме и че целият закон е 
противоконституционен.
В общата част на аргументацията се изтък­
ва, че поради целта на закона да се постигне 
всеобхватност на социалните услуги, то те 
са „с потенциал да засегнат всеки български 
гражданин, независимо от неговата възраст 
и реални нужди, а дори и нещо повече – въп-
реки неговото знание и съгласие“. 
Конституционният съд счита, че подобни 
подозрения за вмешателство в свободния избор 
на лицата не могат да бъдат обосновани от 
анализа на нормите, отнасящи се до пред­
мета и целите на закона, видовете социални 
услуги и лицата, за които са предназначени. 
Такива аргументи биха могли да се отнесат 
към разпоредбите, засягащи съдържанието и 
методите на действие по осъществяване на 
услугите. Вносителите обаче не посочват, нито 
се откриват конкретни законови текстове, 
чрез които да се създават условия за прину­
дително или недобросъвестно предоставяне 
на социални услуги. 
Напротив, принципите, заложени в чл. 2 
на ЗСУ, сред които е не само всеобхватност, 
но и непрекъснатост, интегрираност, достъп­
ност, индивидуализация, зачитане на правата 
и др., са изцяло в съответствие и доразвиват 
нормите на Конституцията. Освен това, видно 
от анализа на целия закон, те намират своя 
израз в конкретната уредба на предоставянето 
на социални услуги. 
Принципите на всеобхватност, интегри­
раност и непрекъснатост на подкрепата са 
съобразени с конституционния принцип на 
равенство на гражданите и утвърждават 
изискването за отсъствие на дискримина­
ция при предоставяне на социалните услуги 
(чл. 6, ал. 1 и 2 от Конституцията). Основна 
цел на уредбата е да се избегне неудобството 
от прехвърлянето на нуждаещите се между 
различни институции или недостатъчната 
продължителност на подкрепата. Принципът 
намира проявление в чл. 7 и чл. 8 ЗСУ, които 
дават правото на всяко лице да ползва соци­
ални услуги без дискриминация по категории. 
Същият извод може да се направи от анализа 
на чл. 14 ЗСУ, чиято ал. 2, т. 1 предвижда, че 
социалните услуги са за „всички деца“. По 
отношение на тези разпоредби Конституци­
онният съд не вижда основание да се търси 
друг смисъл, който би могъл да противоречи 
на Конституцията. 
От своя страна принципите на наличност 
и достъпност са залегнали в забраната за 
отказ да се предоставят социални услуги, в 
изискването за създаване на пълна мрежа от 
социални услуги в цялата страна, във възмож­
ността за сътрудничество между общините 
и в зачитането на желанията и избора на 
потребителите. 
По отношение на дефиницията на социал­
на услуга, съдържаща се в чл. 3, ал. 1 ЗСУ, 
вносителите навеждат твърдения, че тя е 
„прекалено обща и би могла да обхваща все­
възможни дейности“. Докато формулирането 
на правните норми е изцяло в правомощията 
на законодателя, то той е ограничен в тази си 
дейност от принципа на правовата държава, 
според който законите трябва да бъдат ясни, 
точни и безпротиворечиви, за да могат прав­
ните субекти да установят обхвата на своите 
права и задължения, а правоприлагащите ор­
гани – да разтълкуват и приложат законовите 
разпоредби. Закон, който съдържа толкова 
сериозни несъвършенства, до степен да не е 
годен да регулира съответните обществени 
отношения, нарушава принципа на чл. 4, ал. 1 
от Конституцията и следователно не може да 
съществува в правния мир (Решение № 9 от 
1994 г.; Решение № 5 от 2002 г.; Решение № 4 
от 2010 г.; Решение № 8 от 2012 г.). 
В настоящия случай не се откриват не­
ясноти, неточности или противоречия при 
дефинирането на социалните услуги в чл. 3 от 
ЗСУ. Докато „превенция и/или преодоляване 
на социално изключване“ едва ли може да се 
нуждае от допълнителни разяснения, „реали­
зиране на права“ и „подобряване качеството 
на живот“ се изясняват във връзка с чл. 5, 6 
и 7 от закона, които очертават отчитането на 
необходимостта и установяването на форми­
те на оказваната подкрепа. Освен това чл. 3 
следва да се чете във връзка с чл. 15 и 17 
ЗСУ, в които са изброени видовете социални 
услуги и местата, където те се предоставят, 
и с § 1 от допълнителните разпоредби, кой­
то дава легална дефиниция на всяка една 
от тях. По този начин законодателят ясно е 
очертал обхвата на социалните услуги, като 
е възприел функционален подход при общото 
им дефиниране в чл. 3, а конкретното им 
съдържание е определил в чл. 15, 17 и § 1 от 
допълнителните разпоредби на ЗСУ. 
Както беше посочено по-горе, Конститу­
ционният съд не е компетентен да преценява 
целесъобразността на избрания подход при 
формулиране и структуриране на оспорва­
ния закон, тъй като това би го превърнало в 
позитивен законодател, каквато роля не му 
е възложена от Конституцията. Конститу­
ционният съд е оправомощен единствено да 
провери дали законодателят се е съобразил 
с принципите и нормите на Основния за­
кон при приемането на оспорваната правна 
уредба. Видно от гореизложеното, дефини­