Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 22

СТР.  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  42
то следва да се приеме, че запълването би 
могло да се случи не чрез абстрактно тъл­
куване на ясен конституционен текст, а чрез 
изменение и допълнение на Конституцията 
в съответния смисъл след обществен дебат 
и зачитане мнението на правната общност. 
Социално значимата ценност – върхо­
венството на Конституцията, не може да се 
постига чрез всякакви средства, а простото 
позоваване на такава ценност и необходимост­
та от постигането є не придават автоматично 
качеството легитимност на използваните 
средства съгласно известната максима „целта 
оправдава средствата“, защото самите сред­
ства следва да са съответни на принципа на 
правовата държава, т. е. на разпоредбите на 
Конституцията. Не намираме, че възприетото 
разширително тълкуване е легитимно сред­
ство, защото само по себе си то съставлява, 
противоречащо на установения правен ред, 
дописване на Конституцията.
Не споделяме разбирането на мнозинството, 
че върховенството на Конституцията не може да 
се гарантира, ако се допусне решенията на КС 
в някои случаи да имат единствено „характера 
на декларации без правни последици, правещи 
ефективно върховенството на Основния закон“ 
(стр. 13). Подобна категоричност, изключваща 
нюанси с оглед многообразието и деликат­
ността на част от регулираните обществени 
отношения, е неубедителна, а в практически 
аспект и неработеща предвид крайността си. 
Наистина ефективният контрол в посо­
ченото направление е неизменно изискване 
към контрола за конституционосъобразност 
още от възникването му, но такъв импера­
тив, определян до степен на съвършенство в 
проявлението му, не може да се извежда на 
преден план едва сега във връзка с образува­
ното конкретно конституционно дело. 
Преценката в крайна сметка за това, ефек­
тивен и резултатен ли е контролът за консти­
туционност, не е разписана като правомощие 
на самия Конституционен съд, а се явява 
въпрос преди всичко на уредба в Основния 
закон, както и на последваща нормативна 
регламентация. 
Опитът да се обоснове някаква „свръхсила“ 
на решенията на КС посредством ново радикал­
но, различаващо се от досегашното разбиране 
за тяхното действие, защото съществували опа­
сения, че в противен случай решенията на КС 
биха били недостатъчно ефективни, съставлява 
излишна и правно неоправдана максималис­
тична забежка. Проблемът с ефективността 
на правните актове не бива и не следва да се 
преекспонира, в това число идеализира, особено 
по отношение на решенията на КС, който не е 
част от съдебната система. Тежестта на актовете 
на КС е въпрос предимно на авторитет, а не 
толкова и само на власт. 
Във връзка с това е показателно, че прав­
ните уредби на наднационални юрисдикции с 
признат световен авторитет познават фигурата 
на т. нар. „ограничено“ по обхват въздействие 
на постановяваните актове, при което самото 
констатиране на нарушението е достатъчно, 
за да се приеме, че функциите и целите на 
осъществената правораздавателна дейност 
са постигнати в максимална степен и дос­
татъчно ефективно, без да е необходимо да 
се присъждат обезщетения или предприемат 
други допълнителни мерки срещу държавата.
Не споделяме и аргументацията на стр. 17 
по повод контрола за конституционност вър­
ху ненормативни правни актове в смисъл, че 
пред конституционния законодател не стояла 
дилемата за избор между ex tunc (правова 
държава в материален смисъл) или eх nunc 
(правова държава във формален смисъл) за 
ефекта на решението на КС за противокон­
ституционност, тъй като върховенството на 
Конституцията в случай на „нарушаването є 
от ненормативен правен акт може да се га­
рантира ефективно, единствено ако обявеният 
за противоконституционен акт е невалиден от 
момента на приемането му“. Резерви поражда 
и застъпената в решението позиция, че в тази 
хипотеза, според мнозинството съдии, не била 
налице конкуренция между двата компонента 
на принципа на правовата държава, която да 
налага разрешаването є чрез изричен кон­
ституционен текст, посветен на темпоралния 
ефект от решенията на КС за противоконсти­
туционност, а обратното разбиране водело до 
извод, че в тези случаи решенията на КС са 
лишени от правни последици в съответствие 
с целта – да бъде гарантирано върховенството 
на Конституцията. Достатъчно е в тази връзка 
да се посочи, че при позоваване на чл. 151, 
ал. 2, изр. трето от Конституцията в смисъла, 
отразен в Конституцията, като обща норма, 
вкл. и по отношение на ненормативните актове, 
то за субекта, издал противоконституционния 
акт, съществува задължение да се съобрази с 
решението на съда и да предприеме действия 
за преустановяване на нарушенията, довели 
до противоконституционност. Или върховен­
ството на Конституцията в крайна сметка се 
оказва защитено. 
В тази част разбирането на мнозинството 
не държи сметка за това, че Основният закон 
възлага на КС да установява противокон­
ституционността на законите и да я обявява 
(чл. 149, ал. 1, т. 2 и чл. 151, ал. 1, изр. трето 
от Конституцията). „Установяване“ на про­
тивоконституционността на закон означава, 
че законът противоречи на Конституцията. 
„Обявяването“ на противоконституционността 
на закона означава, че КС прави публично 
достояние и прогласява това свое властническо 
заключение. Следователно, макар решението 
на КС да има установителен диспозитив, не­
говото правно действие е винаги правопро­
менящо и пораждащо задължение за органа, 
издал противоконституционния акт, да уреди 
правните последици, възникнали от този акт 
(чл. 22, ал. 4 от ЗКС).