Държавен вестник, бр. 58, 2011 г., стр. 5

БРОЙ  58	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
(ръководни) длъжности в дипломатическата 
служба – посланици, генерални консули и 
заместник-ръководители на дипломатически 
мисии, както и други ръководни длъжности – от 
началник на сектор до генерален директор и 
главен (постоянен) секретар в централната 
администрация на МВнР (§ 19, т. 2 във вр. с 
§ 22, т. 2 и § 24 ЗИД ЗДиплС). Нормите, които 
въвеждат подобна забрана, са в пряко наруше­
ние на редица конституционни норми – чл. 4, 
ал. 1 и 2 и чл. 6 във вр. с чл. 5, ал. 1 и чл. 57, 
ал. 1 от Конституцията. След повече от два­
десет години от началото на демократичните 
реформи у нас обществото ни следва да е пре­
възмогнало примитивните противопоставяния 
и е недопустимо законодателният орган да 
създава нови законови предпоставки, водещи 
до разделение. Още по-неприемливо е чрез 
закона да се провежда държавна политика 
на дискриминация. С редица свои решения 
Конституционният съд е имал възможност да 
се произнесе допустимо ли е принадлежността 
към службите на Държавна сигурност и разуз­
навателните служби на Българската народна 
армия да бъде основание за въвеждане на 
забрана за заемане на определена длъжност 
(например: Реш. № 10 от 1997 г. по к.д. № 14 
от 1997 г., Реш. № 11 по к. д. № 13 от 2009 г.). 
Предвид на установената трайна практика на 
Конституционния съд, с която законодателят би 
следвало да се съобразява, всички норми в ЗИД 
ЗДиплС, определящи действието на забраната 
за заемане на длъжности в дипломатическата 
служба въз основа на принадлежност към бив­
ши служби по сигурността, противоречат на 
Конституцията на Република България – чл. 4, 
ал. 1 и 2 и чл. 6, ал. 2. Тези норми противоречат 
и на забрани за допускане на дискриминация, 
определени от международни актове и дого­
вори, по които Република България е страна, 
например: Всеобщата декларация за правата на 
човека; Европейската социална харта; чл. 14 от 
Конвенцията за защита на правата на човека и 
основните свободи; чл. 2, т. 2, чл. 25, буква „с“ и 
чл. 26 от Международния пакт за гражданските 
и политическите права; чл. 20 и 21 от Хартата 
на основните права на Европейския съюз и др.
Недопустимо е отделни разпоредби (§ 19, 
т. 2 във вр. с § 22, т. 2 и § 24) на приетия ЗИД 
ЗДиплС да нарушават конституционно устано­
вения принцип за равноправие (чл. 6, ал. 2 от 
Конституцията) и да накърняват и ограничават 
общочовешки ценности, като свобода, спра­
ведливост и търпимост; да засягат правата на 
личността, нейното достойнство и сигурност 
и правото на труд. Законовите и съответните 
им административни мерки следва стриктно да 
спазват изискванията на принципа на правовата 
държава и върховенството на Конституцията, 
която не допуска въвеждане на дискриминаци­
онни ограничения на правата на българските 
граждани. Създаване на ограничения на права 
на български граждани в който и да е закон 
пряко засяга принципите на правовата държава и 
гарантираното равноправие. Всички служители 
от дипломатическата служба следва да бъдат 
равнопоставени с останалите български гражда­
ни, включително и по отношение на задължение 
за еднаквото им третиране от държавната власт 
(срв. Реш. № 14 на Конституционния съд от 
1992 г. по к.д. № 14 от 1992 г.). Лишаването 
на категории български граждани от право да 
заемат определени публични длъжности въз 
основа на социален признак – служебна връзка 
или обществено положение в миналото (преди 
повече от 20 г.), е проява на дискриминация, 
въвеждане на неравенство и различно третиране. 
Отчитайки практиката на Конституционния 
съд, следва да се посочи, че „конституционно 
недопустимо е … законодателно да се създава 
колективна презумпция за укоримост на опре­
делени категории правно регламентирани дей­
ности без установяване на конкретната дейност 
на определено лице“. Не се допуска и създаване 
на условия за накърняване на достойнството и 
правата на гражданите, които са конституцион­
но защитени ценности. Българската държава е 
длъжна законово да гарантира достойнството и 
правата на личността – чл. 4, ал. 2 от Консти­
туцията (Реш. № 10 на Конституционния съд 
от 1997 г. по к.д. № 14 от 1997 г.). 
Подобна е позицията и на Парламентар­
ната асамблея на Съвета на Европа, изразена 
в Резолюция № 1096/1996 г. относно мерките 
за разграждане на наследството от бившите 
комунистически тоталитарни режими (приета 
на 27 юни 1996 г., 23-о заседание). В тази ре­
золюция се посочва, че: 
„Първо, вината, като лична такава, а не 
колективна, трябва да бъде доказана във всеки 
отделен случай – това подчертава нуждата от 
индивидуално, а не колективно прилагане ... 
Отмъщението никога не може да бъде цел на 
подобни мерки, нито пък трябва да се позволи 
политическа или социална злоупотреба …“
Ето защо в обществения дебат съм отстоявал 
позицията и съм апелирал многократно всеки 
конкретен случай да се разглежда индивидуално, 
а не чрез законови норми да се създават условия 
за накърняване на достойнството и правата на 
гражданите, които са конституционно защитени 
неотменими ценности. 
4. С § 24 ЗИД ЗДиплС се изменя изцяло 
чл. 33 ЗДиплС (по-специално чл. 33, ал. 2), 
като се създава ново специално основание за 
прекратяване на трудовото или служебното 
правоотношение – обявяване на принадлежност 
към бившите служби на сигурността. Според 
същата разпоредба „… министърът на външните 
работи освобождава тези лица от съответната 
публична длъжност …“ Подобна норма е в 
пряко противоречие не само с основополагащи 
конституционни принципи, но и с изричната 
норма на чл. 98, ал. 6 от Конституцията на Ре­
публика България, която еднозначно определя 
като правомощие на президента да „назначава 
и освобождава от длъжност ръководителите на 
дипломатическите представителства и постоян­