Държавен вестник, бр. 49, 2025 г., стр. 21

БРОЙ  49	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  21   
На основание чл. 22, ал. 3 от Закона за 
Конституционен съд президентът иска и да 
бъде обявено за нищожно Разпореждане 
№ 51-550-01-301 от 13.05.2025 г. на председа­
теля на Народното събрание, като посочва, 
че тази възможност не е самостоятелно 
правомощие на Конституционния съд, а е 
„средство за утвърждаване на съществува­
щите такива в чл. 149, ал. 1, т. 1 – 8“ и се 
явява „механизъм, посредством който може 
да бъде защитена конституционната правова 
държава“.
За да се произнесе по допустимостта на 
искането, Конституционният съд съобрази 
следното:
Искането е направено от легитимен субект 
на инициатива по смисъла на чл. 150, ал. 1 
от Основния закон. Предявено е в писмена 
форма и е мотивирано, с което са съобразени 
изискванията на чл. 17, ал. 1 ЗКС. Конститу­
ционният съд не се е произнасял с решение 
или определение за недопустимост на така 
направено искане, поради което не е налице 
отрицателна процесуална предпоставка по 
чл. 21, ал. 6 ЗКС.
Искането е за задължително тълкуване 
на разпоредби от Основния закон, което е 
правомощие на Конституционния съд по 
чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията.
Като изходна позиция при формиране 
на извод за допустимостта на искането 
за даване на задължително тълкуване на 
Основния закон Конституционният съд 
следва да прецени налице ли е реално съ­
ществуващ и обоснован правен проблем, 
който произтича от твърдяна неяснота на 
конституционната уредба и чрез решаването 
на който се постига конституционно значи­
ма цел (Определение № 4 от 2007 г. по к.д. 
№ 9/2007 г.; Определение № 8 от 2016 г. по 
к.д. № 17/2016 г.; Определение от 8.10.2019 г. 
по к.д. № 11/2019 г.). В случая такъв реален 
правен проблем е налице, защото Консти­
туцията не съдържа изрична правна уредба 
относно правомощията на председателя 
на парламента изобщо при постъпване на 
искане за произнасяне по въпрос от компе­
тентност на Народното събрание, направено 
от субект, овластен по силата на закон да 
го сезира. Според определения по допус­
тимост от 22.01.2004 г. по к.д. № 1/2004 г., 
от 16.11.2004 г. по к.д. № 9/2004 г. и от 
8.10.2019 г. по к.д. № 11/2019 г. отсъствието 
на изрична правна уредба в Конституция­
та обуславя допустимост на поставения за 
тълкуване въпрос. Заедно с това наличието 
на реален правен проблем се илюстрира 
от наличието на противоречива практика 
относно процедирането от страна на предсе­
дателя на парламента конкретно по внесено 
от президента предложение за произвеждане 
на национален референдум. В този смисъл 
правният проблем, към чието разрешава­
не е насочено искането, е от значение за 
функционирането на националното предста­
вително учреждение, както и за пределите 
на компетентността на неговия председател 
поради наличието на „противоречиво раз­
биране и опасност от противоречиво при­
лагане“ на конституционната уредба като 
основание за ангажиране на тълкувателната 
компетентност на Съда (Определение № 8 
от 2016 г. по к.д. № 17/2016 г.). Както е по­
сочено и в Определение № 12 от 2024 г. по 
к.д. № 23/2024 г., произтичащите от неясно­
тата на конституционната уредба различни 
възможни решения обуславят интерес от 
исканото тълкуване.
При произнасяне по допустимостта на 
искане за даване на задължително тълкуване 
на Основния закон Конституционният съд 
следва да прецени и дали формулираният 
от вносителя тълкувателен въпрос точно 
изразява произтичащия от неяснотата на 
конституционната уредба правен проблем 
и съобразно това да изведе точната му 
формулировка, без да подменя волята на 
сезиращия субект, както и да съобрази дали 
отговорът на въпроса налага тълкуване на 
всички посочени в искането конституционни 
разпоредби (Определение от 12.05.1992 г. по 
к.д. № 6/1992 г.; Определение № 2 от 2021 г. 
по к.д. № 6/2021 г.). Във връзка с това Съдът 
намира, че в настоящия случай, при който 
правният проблем се извежда от констатира­
но непоследователно процедиране от страна 
на председателя на парламента по внесено 
от президента предложение за произвеждане 
на национален референдум, по отношение 
на първия формулиран от вносителя тъл­
кувателен въпрос искането следва да бъде 
отклонено като недопустимо. Това е така, на 
първо място, защото в конкретната хипотеза, 
по повод на която е инициирано искането 
по чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията по­
ради разкриване на „диаметрално различни 
подходи към идентични ситуации“, именно 
в резултат на действията на председателя на 
парламента не се е стигнало до разглеждане 
на предложението на президента от страна на 
Народното събрание. Поради това въпросът 
дали Народното събрание е задължено да се 
произнесе по предложение за произвеждане 
на национален референдум, направено от 
овластен по силата на закона да го сезира 
субект, изобщо не е бил предмет на про­
тиворечиво решаване от самия парламент. 
При това преценката дали председателят на 
парламента може със свой едноличен акт 
да препятства произнасянето на Народното 
събрание по въпрос от негова конституцион­
на компетентност не е обусловена от това 
по какъв начин самият национален пред­
ставителен орган следва да процедира при