Държавен вестник, бр. 5, 2020 г., стр. 36

СТР.  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  5
определения на новосъздадените „основен“ и 
„допълнителен“ пакет, които да дадат предста-
ва какво е същностното им съдържание и каква 
е разликата между тях. Както в оспорения 
чл. 45, ал. 2 ЗЗО, така и в целия закон не се 
съдържат разграничителните критерии между 
двата пакета, не е посочена разликата между 
тях, в кои случаи осигурените лица ще имат 
право да ползват дейности от медицинската 
помощ, включена в „основния“ пакет, а в 
кои случаи ще „попадат“ в „допълнителния“ 
пакет, както и по какъв начин и при какви 
обстоятелства те ще преминават от единия 
пакет в другия. На практика чл. 45, ал. 2 
ЗЗО дава само наименованията на новите 
пакети без уредба на съдържанието им. На 
законово ниво остава неясно какви ще бъдат 
последиците за осигурените лица.“
Въз основа на обстоен анализ в решението 
на Конституционния съд е посочено също, че: 
„Съществуващата в закона неяснота относно 
критериите за разграничение на пакетите и по-
следиците от това предопределя и непълнотата 
на уредбата относно финансовото обезпечаване 
на медицинските дейности и особено за до-
пълнителния пакет. Това води до затруднения 
на гражданите да се ориентират в уредбата 
и да упражняват правото си на здравно оси-
гуряване и на изпълнителите на медицинска 
помощ, които трябва да прилагат пакетите. 
Пак в резултат от неяснотата на оспорената 
разпоредба искането на вносителите и част 
от становищата съдържат различни мнения и 
заключения, които изхождат от предположения 
относно разграничителните критерии между 
двата пакета медицинска помощ.
Правата на гражданите на достъпна ме-
дицинска помощ чрез здравно осигуряване и 
безплатно ползване на медицинско обслуж-
ване са основни конституционни права и са 
неотменими съгласно разпоредбата на чл. 57, 
ал. 1 от Конституцията, както вече се е про-
изнесъл Конституционният съд с Решение 
№ 8 от 2.04.1998 г. по к. д. № 3 от 1998 г. за 
тълкуване на чл. 52, ал. 1 от Конституцията. 
Правото на здравно осигуряване е основно 
право и това се определя от конституционната 
му уредба и от значението му за живота на 
гражданите (вж. Решение № 8 от 14.07.2012 г. 
по к. д. № 16 от 2011 г.).“
Според Конституционния съд: 
„Правото на здравно осигуряване е уредено 
в чл. 52, ал. 1 от Конституцията, съгласно 
който гражданите имат право на здравно 
осигуряване, гарантиращо им достъпна ме-
дицинска помощ, и на безплатно ползване 
на медицинско обслужване при условия и по 
ред, определени със закон. Конституционната 
разпоредба изхожда от правото на здраве като 
основно право на гражданите, макар да не го 
формулира изрично, и предоставя уредбата на 
начина на здравно осигуряване, на видовете 
осигуряване, на размера на здравноосигури-
телната вноска, на осигурителната база, на 
осигурителния доход и на други правила да 
се уредят в закони. Законодателят преценява 
по целесъобразност каква система на здравно 
осигуряване да приеме и на какви принципи 
то ще се осъществява в съответствие с кон-
ституционните норми. Той може да даде едно 
или друго конкретно разрешение по целесъ- 
образност, стига то да не е в несъответствие с 
принципите на Основния закон (вж. Решение 
№ 10 от 13.09.2012 г. по к. д. № 15 от 2011 г.). 
Законодателят може по целесъобразност 
при задължителното здравно осигуряване 
да определя обема на медицинската помощ, 
гарантирана от бюджета на НЗОК, и нейното 
разделяне в един или повече пакета, доколкото 
не се нарушават принципи и разпоредби на 
Основния закон. Установяването на условия 
и ред за заплащане на медицинската помощ 
по избор на пациента в никакъв случай не 
отменя и не накърнява основните конститу-
ционни права на гражданите, прокламира-
ни с чл. 52, ал. 1 от Конституцията (в този 
смисъл Решение № 8 от 2.04.1998 г. по к. д. 
№ 3 от 1998 г. за тълкуване на чл. 52, ал. 1 
от Конституцията).“
С оглед така изложените тълкувания от 
Конституционния съд на Република България 
на основните начала за прилагане в нормо- 
творчеството, свързано с конституционното 
право на здравно осигуряване и достъпна 
медицинска помощ, се налага изводът, че с 
приемане на процесното решение на НС на 
НЗОК административният орган е излязъл 
извън законово предоставената му материал-
ноправна компетентност, поради което същото 
е издадено без правно основание, с оглед на 
което е нищожно. 
Нищожността на акта в неговата цялост, 
както и неговата липса на предмет, произтичат 
изначално от противоконституционността на 
разпоредбата на чл. 45, ал. 2 ЗЗО в съответната 
є редакция, с която е въведена законодател-
на промяна на начина на предоставяне на 
здравни услуги и медицинска помощ, както 
и от обявяването за нищожни на издадените 
въз основа на нея подзаконови нормативни 
актове – Наредба № 2 от 25 март 2016 г. за 
определяне на основния пакет от здравни 
дейности, гарантиран от бюджета на НЗОК, 
както и условията и редът за съставяне на 
уникален идентификационен номер на ЗОЛ 
(УИН на ЗОЛ) и процедурата по електронна 
автентификация на основание чл. 63, ал. 1, т. 1 
ЗЗО и чл. 2, ал. 5 от Наредбата за осъществя-
ване правото на достъп до медицинска помощ. 
Както се посочи по-горе, решението на 
НС на НЗОК е издадено на основание чл. 54, 
ал. 9 и чл. 59а, ал. 6 от Закона за здравното 
осигуряване. Следователно, за да е налице 
основание за приемане на решение от НС на