Държавен вестник, бр. 81, 2021 г., стр. 34

СТР.  34	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  81
на Върховния административен съд счита, че 
са изпълнени предпоставките за приемане на 
атакувания нормативен административен акт.
В жалбата се твърди, че предвиденото в 
чл. 1, ал. 3 от Програмата изпълнение на съ­
щата да се осъществява на проектен принцип 
е в противоречие с посоченото в чл. 1, ал. 4 
от същата Програма изискване ежегодното 
реализиране на Програмата да се извършва със 
средства от държавния бюджет, в рамките на 
одобрените бюджетни средства за съответната 
година. Така приетите разпоредби на Програ­
мата съответстват изцяло на предвиденото в 
ал. 4 на чл. 48 от Правилника за прилагане на 
Закона за хората с увреждания и не съдържат 
твърдяното противоречие. Неправилно жалбо­
подателите приемат, че средствата за изпълне­
ние на Програмата се отпускат веднъж годиш­
но – общият размер на средствата се определя 
с приемането на бюджета, но разходването на 
средствата става след одобряване на (не само 
едно на брой) проектно предложение на съот­
ветните кандидати. Следва да се държи сметка 
за времевата рамка, в която се осъществява 
цялостната процедура по кандидатстване, раз­
глеждане, оценяване, класиране и одобряване 
на проектните предложения на кандидатите, 
обект на програмата, както и механизмите за 
сключване на договори за изпълнение, финан­
сиране и отчитане на изпълнените дейности 
по тях и за контрол върху разходването на 
одобрените бюджетни средства. Касае се за 
процедура, в рамките на която се извършват 
редица свързани помежду си, последователни 
действия в течение на строго фиксиран кален­
дарен период – съответната бюджетна година, 
през която трябва да се усвоят предвидените в 
бюджета средства за реализация на целите на 
Програмата, както и е предвиден мониторинг в 
същата година, с цел осигуряване на коректна 
оперативна информация за изпълнението на 
дейностите по Програмата. Необосновани са 
оплакванията на жалбоподателите, че приетата 
разпоредба противоречи на чл. 9 от Конвенци­
ята за защита на хората с увреждания (КЗХУ) 
и Програмата не е достъпна в рамките на ця­
лата календарна година. Споменатият текст на 
Конвенцията дава общи насоки на държавите, 
страни по същата, за предприемане на мерки 
за осигуряване на равен достъп до физическа­
та среда на живеене на хората с увреждания, 
а не съдържа конкретни указания на какъв 
принцип и колко пъти годишно да се отпускат 
средствата за осигуряване равен достъп на 
лицата до посочената среда на живеене.
На следващо място, жалбоподателите ос­
порват предвиденото в текста на чл. 3, ал. 1, 
т. 2 от Програмата реализиране на Компонент 
2 – „Лична мобилност“, чрез осигуряване на 
възможност за приспособяване на лично мо­
торно превозно средство (МПС), необходимо 
за осигуряване на лична мобилност на човек 
с трайно увреждане, тъй като считат, че не са 
покрити всички възможни хипотези, в които 
хора с увреждания могат да се нуждаят от 
преустройство на МПС, вкл. изключват се 
хора, придобили МПС в условията на лизинг, 
както и тези, които не желаят да управляват 
лични МПС, но се нуждаят от преустройство 
на автомобила си, за да бъдат превозвани от 
други лица.
Разпоредбата на чл. 3, ал. 1, т. 2 от Програ­
мата възпроизвежда буквално текста на чл. 48, 
ал. 1, т. 2 от Правилника за прилагане на ЗХУ. 
Оспорената разпоредба не противоречи и на 
ЗХУ, който в чл. 58, т. 2 изрично предвижда, 
както и жалбоподателите сочат, че съответният 
орган създава условия за достъп на хората с 
увреждания до транспортни услуги, като раз­
работва нормативни актове за внедряване на 
технически приспособления за адаптиране на 
автомобилите, които са управлявани от хора 
с увреждания, с цел компенсиране на техните 
дефицити. Касае се внедряване на приспосо­
бления, позволяващи на лицата с увреждане 
сами да управляват МПС, а не за съоръжения, 
монтирани в автомобили, управлявани от дру­
ги лица, които превозват хора с увреждания. 
Настоящата инстанция не споделя аргументи­
те на жалбоподателите, че в случая е налице 
дискриминационно отношение по отношение 
на двете групи пътници – управляващи лично 
МПС и превозвани от други лица. Програмата 
не е единственият съществуващ в законода­
телството механизъм, чрез който се осигу­
рява възможност за превоз на лица с трайни 
увреждания. В случая Програмата съдържа 
споменатия Компонент 2 с цел създаване на 
допълнителна възможност за лицата, прите­
жаващи и управляващи собствено МПС, да 
преустроят същото и да повишат собствената 
си мобилност, без да зависят от услугите на 
подпомагащи ги други лица. Неотносими са 
оплакванията, изложени в жалбата, че е налице 
ограничение спрямо хората, страни по договор 
за лизинг на МПС, които не могат да канди­
датстват за финансиране по Копмпонент 2 от 
Програмата. Преустройството на ползваното 
по договор за лизинг МПС от дадено лице с 
увреждане не съответства със същностната 
характеристика на договора за лизинг, който 
предвижда ползване на същото за срока на 
договора и респ. не допуска разпореждане със 
същото, вкл. чрез преустройс­твото му. Това би 
било възможно само ако лизингополучателят 
придобие собствеността върху ползваното МПС 
по време или след изтичане на договора. С оглед 
на горното нецелесъобразно и в несъответствие 
с принципа на устойчивост би било да се поз­
воли преустройство на автомобили, които не 
са лична собственост на лицето с увреждане.
Жалбоподателите оспорват и предвиденото 
в текста на чл. 7, ал. 2 от Програмата, съгласно 
който в допустимите проектни предложения 
трябва да са предвидени единствено СМР за 
изграждане/поставяне на съоръжения за пре­
одоляване на различни нива в жилищните 
сгради, в т.ч. рампи, подемни платформи и 
асансьори. Навеждат се доводи, че по този начин 
се създават ограничения и неравнопоставеност, 
тъй като хората с увреждания нямат достъп до 
финансиране на множество други преустройства 
на жилищната площ, извън посочените 3 въз­
можни решения, с цел постигане на достъпност