Държавен вестник, бр. 36, 2009 г., стр. 18

С Т Р .  18
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  36
кон фиксира точно мандатите в националната
представителна институция и не въвежда обща
норма на представителство. Следователно не-
зависимо от промените в броя на избирателите
броят на народните представители остава пос-
тоянна величина. Това налага необходимостта
при провеждането на всеки нов парламентарен
избор 240-те мандата да бъдат разпределяни по
избирателни райони по начин, който да гаран-
тира прилагането на принципа на равното из-
бирателно право, провъзгласен в чл. 10 от Кон-
ституцията на Република България. Спазване-
то на посочения принцип предполага, че за всич-
ки избирателни райони съотношението между
броя на населението и броя на мандатите, кои-
то районът разпределя, трябва да бъде конс-
тантна величина. Конкретно това означава, че
ако един избирателен район има два пъти пове-
че население от друг, то той трябва да разпре-
деля два пъти повече мандати. Разбира се, това
е само едно от изискванията на принципа на
равното избирателно право, а именно равната
норма на представителство, която поначало га-
рантира равната тежест на гласовете на изби-
рателите.
С измененията в Закона за избиране на на-
родни представители в чл. 6, ал. 1 се въвежда
смесена избирателна система, като част от на-
родните представители (31 мандата) се изби-
рат чрез мажоритарното правило на относител-
ното мнозинство, а останалите народни предс-
тавители (209 мандата) се определят по про-
порционалната формула на “Хеър—Ниймайер”.
Новата смесена система заменя пропорционал-
ната система за избиране на народни предста-
вители, въведена в България през 1991 г. За
целта с измененията в чл. 39 от Закона за изби-
ране на народни представители територията на
страната се разпределя на 31 едномандатни из-
бирателни района за избор по мажоритарния
принцип и 31 многомандатни избирателни ра-
йона за избор по пропорционалния принцип. В
ал. 2 на чл. 39 ЗИНП изрично се постановява,
че границите на едномандатните по мажори-
тарната система и многомандатните по пропор-
ционалната система избирателни райони съв-
падат. Оттук следва, че законодателят въвежда
интегрирани избирателни райони, във всеки от
които по един народен представител се избира
с относително мнозинство от гласовете на из-
бирателите, предоставени им за гласуване за
мажоритарен кандидат, а останалите народни
представители в района се избират по пропор-
ционален принцип от подадените гласове на
избирателите, предоставени им за гласуване за
партийни листи.
Така структурираните избирателни райони
сами по себе си не нарушават изискването за
равна норма на представителство, поради кое-
то не би се стигнало до различна тежест на гла-
совете на избирателите. Извършването на едно
първоначално разпределение на 240-те манда-
та между 31 избирателни района пропорцио-
нално на броя на населението в отделните ра-
йони гарантира равна норма на представителс-
тво и се вписва в изискванията на принципа на
равното избирателно право. Разпределените за
всеки избирателен район мандати се разделят
по начин, при който един от тях се излъчва
мажоритарно с относително мнозинство от гла-
совете на избирателите, подадени за мажори-
тарните кандидати, а останалите се излъчват
пропорционално съгласно метода “Хеър—Ний-
майер” на базата на гласовете на избирателите,
подадени за кандидатските листи на партиите
и коалициите в избирателния район. Подобен
подход на законодателя се вписва в конститу-
ционните принципи, гарантиращи свободни,
плуралистични и демократични избори, както
това е предвидено в чл. 10 от Конституцията на
Република България, който отразява световни-
те стандарти и европейското конституционно
наследство. Разпределението на мандатите по
избирателни райони от ЦИК, съобразено с из-
ложеното по-горе правило, гарантира равната
тежест на гласовете и отговаря на изисквания-
та на принципа на равното избирателно право.
Конституцията на Република България, как-
то и повечето конституции на държавите в Ев-
ропейския съюз и в Европа не определят типа
на избирателната система, като предоставя това
на законодателната власт в лицето на парла-
мента. Поради това Конституционният съд не
може да ревизира политически изразената воля
на Народното събрание в този изменителен
закон, който въвежда наред с пропорционално-
то и мажоритарно начало.
Поради изложеното не са противоконститу-
ционни и разпоредбите от закона, които се на-
мират в логическо единство в тях, доколкото
уреждат мажоритарното начало в изборите.
В подкрепа на тези мотиви конституцион-
ният съдия Снежана Начева поддържа и след-
ните допълнителни съображения:
1. Съдът беше сезиран да се произнесе от-
носно конституционосъобразността освен на
конкретно посочени разпоредби, така и на “свър-
заните с тях текстове от ЗИНП”. Сезирането не
може да се разширява по толкова неопределен
начин, тъй като Конституционният съд винаги
може и трябва да се произнесе единствено в
неговите конкретно определени рамки. Отчи-
тайки значението на фактора време при произ-
насянето си в този случай, КС подцени въпрос-
ния момент и не даде възможност на искателя
да конкретизира искането си в тази част.
Въпросът може ли, кога, при какви условия
самият Конституционен съд да обяви за проти-
воконституционни разпоредби, логично свър-
зани с обявена за противоконституционна раз-
поредба, е различен и поради това има и разли-
чен отговор.
2. Съдът не може да черпи мотиви за проти-
воконституционност от основния закон относ-
но типа и вида на законоустановената избира-
телна система, тъй като такива отсъстват в него.