Държавен вестник, бр. 5, 2011 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  5
вземания срещу общини, след като със ЗИД 
на ГПК (ДВ, бр. 13 от 2010 г.) общините бяха 
изцяло приравнени към държавните учрежде­
ния за прилагане на особения ред по чл. 519 
ГПК и дали това цялостно приравняване не 
нарушава Конституцията. 
Конституцията принципно поставя ударение 
върху местното самоуправление като основно 
начало в организацията на демократичната 
държава – „Република България е единна дър­
жава с местно самоуправление“ (чл. 2, ал. 1). 
Местното самоуправление е основен компо­
нент от конституционно установената форма 
на държавно управление и се осъществява в 
общината (чл. 136, ал. 1); то е нейна същност 
и смисъл. Самоуправлението на общината е 
въпрос на съотношение между държавата като 
един общ и всеобхватен политически съюз и 
общината като по-малък център на самостоя­
телна административна дейност вътре в дър­
жавата. Конституцията обявява общината като 
отделно юридическо лице (чл. 136, ал. 3). И 
тъй като общините са вътре в държавата, а тя 
има монопол върху законодателната и съдеб­
ната власт, в общините на местно равнище се 
осъществява отстъпената от държавата изпъл­
нителна власт, т.е. местното самоуправление. 
Общинската власт е административна публична 
власт, поради което правната теория традици­
онно характеризира общината като „местно 
(административно) юридическо лице“ (А. Ан­
гелов, П. Стайнов). Конституционен принцип 
е, че общината има право на своя собственост, 
която използва в интерес на териториалната 
общност (чл. 140), както и че общината има 
самостоятелен бюджет (чл. 141, ал. 1). 
В това дело съдът следва да установи как 
правилото на чл. 519, ал. 2 ГПК е приложимо 
към длъжник община. В становището на ВКС 
се поддържа, че относно длъжник община 
особеният ред на чл. 519 ГПК е неприложим, 
защото в случая няма „висшестоящ орган“, 
както при държавното учреждение и държавата 
няма задължение да субсидира общината от 
държавния бюджет, поради което общинският 
бюджет остава незащитен. Съдът констатира, 
че действително в хипотезата на чл. 519 ГПК 
с длъжник община няма „висшестоящ орган“, 
присъщ на държавната администрация, а и 
законодателят не е описал пътя на изпълни­
телния лист срещу длъжник община, както е 
направил при държавното учреждение. Дали 
тази констатация означава неприложимост?
По Конституция орган на изпълнителната 
власт в общината е кметът на общината (чл. 139, 
ал. 1, изр. 1). Той е подпомаган от общинска 
администрация, в т.ч. и финансова служба. В 
конструкцията на чл. 519, ал. 2 ГПК при липса 
на правна уредба, по аналогия изпълнителният 
лист следва да се предяви пред общинската 
финансова служба, респ. пред общинския 
кмет. В своята дейност кметът се ръководи 
от закона, актовете на общинския съвет и ре­
шенията на населението (чл. 139, ал. 2 КРБ), 
като специални закони – Законът за местното 
самоуправление и местната администрация 
(ЗМСМА), Законът за общинските бюджети 
(ЗОбщБ) и др., регулират правомощията на 
кмета и взаимоотношенията му с органа на 
местното самоуправление – общинския съвет. 
Годишният бюджет на общината се приема и 
изменя от общинския съвет (чл. 21, ал. 1, т. 6 
ЗМСМА), като проектът се съставя по пред­
ложения на кметовете и ръководителите на 
бюджетните звена (чл. 11, ал. 1, т. 4 ЗОбщБ). 
По същия ред общинският съвет обсъжда и при­
ема изменения в действащия годишен бюджет 
на общината (чл. 18 ЗОбщБ). Следователно, 
общинският съвет, без да е „висшестоящият 
орган“, присъщ на държавните учреждения 
по смисъла на чл. 519, ал. 2 ГПК, е органът 
на публична власт в общината, който решава 
за съставянето, приемането и изменянето на 
общинския бюджет, в т.ч. и вписването на 
съдебно признатото вземане в разходната му 
част, като кметът на общината е отговорен за 
съставянето на проекта за бюджета.
Това заключение съдът прави по тълкува­
телен път, като тълкува оспорената уредба на 
ГПК относно общините конформно на Кон­
ституцията и се основава на конституционния 
постулат, че държавата подпомага нормалната 
дейност на общините чрез средства от дър­
жавния бюджет или по друг начин (чл. 141, 
ал. 5 КРБ). Едновременно с това обаче съдът 
констатира, че липсва въобще законова уредба 
на фигурата длъжник община, което граничи 
с неприложимост както на цялата правна кон­
струкция на чл. 519, ал. 2 ГПК досежно общи­
ните, така и на „необходимите мерки“, които 
законът задължава да бъдат предприети, когато 
липсва кредит в бюджета, за да се гарантира 
плащането в разумен срок. Няма и препращане 
към действащи специални закони – Закона за 
общинските бюджети, Закона за финансовото 
управление и контрол в публичния сектор, За­
кона за Сметната палата, Закона за вътрешния 
одит в публичния сектор и др. Принципът за 
правовата държава изисква конституционните 
принципи да бъдат развивани и детайлирани 
чрез ясна и вътрешно свързана правна уредба 
и законодателят е длъжен да го прилага. 
Общините са натоварени от Конституцията 
да осъществяват функции в обществен интерес, 
което трябва да бъде финансово обезпечено, и 
общините са длъжни да извършват тези функ­