Държавен вестник, бр. 9, 2000 г., стр. 4

С Т Р .  4
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й 9
Като намирам за правилно законодател-
ното решение за премахване на наказанието
лишаване от свобода, същевременно смятам,
че определеният размер на наказанието гло-
ба в границите, определени в § 4, 5 и 6, е не-
обосновано висок.
Като основен принцип в наказателното ни
право е закрепен принципът за съответствие
на наказанието на престъплението (чл. 35,
ал. 3 от Наказателния кодекс). Ето защо при
установяване на вида на наказанието, съот-
ветно на неговия размер, законодателят трябва
да намери баланса между степента на обще-
ствена опасност на престъплението и тежест-
та на наказанието, което се налага за из-
вършването му, както и дали налагането на един
или друг вид наказание постига целите както
на конкретно въздействие върху извършителя,
така и на превенция към останалите граждани.
Едно от големите завоевания на българ-
ската демокрация след 1989 г. е утвърждава-
нето от Конституцията на правото свободно
да се изразява и разпространява мнение, сво-
бодата на печата и другите средства за масова
информация, правото да се търси, получава и
разпространява информация—права, закрепе-
ни в текстовете на чл. 39, 40 и 41. Лишавани в
продължение на 45 години от тези права, бъл-
гарските граждани с основание смятат, че
тяхното отстояване и защита са сред главните
приоритети на едно демократично общество.
Но в системата на демократичните ценно-
сти дори тези права—едно от върховните дос-
тижения на гражданското общество, не са аб-
солютни. Затова конституционните норми на
чл. 39, ал. 2 и чл. 41, ал. 1 изрично регламен-
тират и ограниченията на тези права, посоч-
вайки на първо място, че те не могат да се
използват за накърняване на правата и доб-
рото име на другите граждани. В този смисъл
са и разпоредбите на чл. 10, т. 2 от Конвенци-
ята за защита на правата на човека и основни-
те свободи и чл. 19, т. 3 от Международния
пакт за граждански и политически права, ко-
ито са ратифицирани, обнародвани и влезли в
сила за Република България и съгласно чл. 5,
ал. 4 от Конституцията са част от вътрешното
ни законодателство.
Българската Конституция въздига във вър-
ховен принцип правата на личността, нейно-
то достойнство и сигурност. Той е закрепен в
разпоредбите на чл. 4, ал. 2, чл. 6, чл. 32,
чл. 57. Затова закрилата на достойнството,
доброто име и честта на гражданина се га-
рантира от държавата и на законово ниво—
както по гражданскоправен, така и по нака-
зателноправен ред.
В мотивите към Решение № 20 от 1998 г. по
к.д. № 16/98 Конституционният съд приема:
“Наказателната отговорност за обида и кле-
вета е една от юридическите гаранции, които
осигуряват закрилата на достойнството на
личността.” И по-нататък “Отговорността (на-
казателна и гражданска) за обида и клевета
като средство за защита на честта, личното
достойнство и доброто име представлява та-
кова ограничение на правото на свобода на
изразяване на мнения, което е допустимо и от
Конституцията, и от Конвенцията”... “Отно-
шението на съразмерност между защитавана-
та цел и прилаганото средство може да се
установи при съпоставянето им.”
С приетите от Народното събрание изме-
нения на чл. 146, ал. 1, чл. 147, ал. 1 и чл. 148,
ал. 1 и 2 глобата е регламентирана като един-
ствено наказание и определеният минимален
и максимален размер по съответните разпо-
редби налага да се даде отговор на въпроса,
дали е постигнато съответствие между защи-
таваната цел и тежестта на наказанието. Спо-
ред мен определеният в този случай размер
на наказанието глоба е несъответен на сте-
пента на обществена опасност на престъпле-
нията обида и клевета. Този извод може да се
направи и при съпоставянето на размера на
наказанието глоба, установено като алтерна-
тивно наказание за други видове престъпле-
ния срещу личността.
Няма съмнение, че престъплението и нака-
занието, визирани в хипотезите на чл. 148, ал. 1,
т. 2 и 3 (обида, разпространена чрез печатно
произведение или по друг начин; обида, нанесе-
на на длъжностно лице или на представител на
обществеността при или по повод изпълнение
на службата или на функцията му) и чл. 148,
ал. 2 във връзка с ал. 1, т. 2 и 3 (за клевета при
същите условия), може в най-голяма степен да
засегнат представителите на медиите.
Опасявам се, че несъразмерността на пред-
видения размер на наказанието за глоба и кле-
вета би могло да постави под съмнение вече
постигнатото и, надявам се, необратимо дос-
тижение на гражданското ни общество—сво-
бодата на изразяване на мнение и разпрост-
раняването му, което е едно от безспорните
достижения и на българската Конституция.
Доколкото обект на журналистическа крити-
ка и журналистическо разследване най-често
са политици, високият размер на наказание-
то може да създаде впечатление за специален
негативен подход от страна на политиците към
журналистите, за нарочно търсен ефект, а
обществото ни днес най-малко има нужда от
раждането на подозрения или дори конфликти
там, където те биха могли да бъдат избегнати.
В крайна сметка и политици, и журналисти
служат на една и съща кауза—каузата на де-
мокрацията и благоденствието на България.
Разбира се, възможността да се упражнява
правото на изразяване на мнение и разпрост-
раняването му не означава, че може безнака-
зано да се клевети или обижда. Още повече,