Държавен вестник, бр. 65, 2020 г., стр. 30

СТР.  30	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  65
Резидентната грижа е крайна мярка, която 
се налага в изключителни случаи, когато дете 
е жертва на насилие или е в риск от такова и 
са изчерпани всички възможности за закрила 
в семейна среда, освен в случаите, в които 
непосредствено са застрашени животът, здра­
вето или сигурността на детето (чл. 25, ал. 2 
ЗЗДет). Настаняването извън семейството е 
винаги временно и се налага единствено от съда 
с цел защита на интересите на пострадалото 
дете. В този смисъл следва да се тълкува и 
чл. 11, ал. 1 ЗСУ, който постановява, че со­
циални услуги се ползват задължително само 
по разпореждане на съда и само в случаите, 
определени в закон. 
Същите съображения важат и за чл. 88, 
ал. 2 ЗСУ, който постановява, че родителите 
и лицата, които полагат грижа за деца, са 
длъжни да ползват определените от съда и 
дирекция „Социално подпомагане“ социални 
услуги в изпълнение на мерки за закрила на 
детето. Той представлява продължение на 
философията на чл. 11 ЗСУ, като отново се 
подчертава, че задължителни услуги могат да 
се предоставят само като мярка за закрила 
на детето при спазването на процедурата на 
ЗЗДет и при задължителен съдебен контрол. 
Във връзка с ползването на социални услуги 
от деца в искането е направено тълкуване на 
чл. 12, ал. 3 ЗСУ, според което настъпването 
на определен риск е пусков механизъм за 
задействане на процедура по извеждане на 
дете от семейството и/или налагане на за­
дължително ползване на социални услуги при 
анонимен сигнал и по преценка на директор 
на дирекция „Социално подпомагане“. Кон­
ституционният съд счита, че подобни изводи 
не могат да бъдат направени от разпоредбата 
на чл. 12 ЗСУ, която класифицира социалните 
услуги като общодостъпни и специализирани. 
В нея е посочено единствено, че общодос­
тъпните услуги могат да се ползват от всяко 
лице, докато специализираните се предоставят 
при наличието на определен риск или специ­
фична потребност. Следва да се има предвид 
също, че употребената в ал. 2 фраза „група 
лица“ очевидно не визира „социални групи“, 
а единствено сбор от субекти със сходства от 
гледна точка на зададения контекст – като 
група заболявания или група проблеми. Както 
бе посочено във връзка с чл. 11 ЗСУ, редът 
за извеждане на дете от семейството не се 
намира в ЗСУ, а още по-малко конкретно в 
неговия чл. 12. 
Същите констатации са валидни и за чл. 13, 
ал. 2 ЗСУ, който според вносителите е още едно 
средство за изкуствено отделяне на детето от 
семейството му „чрез превантивни услуги без 
конкретен риск“. Съдът намира, че дефиниция­
та на превантивните социални услуги в чл. 13, 
ал. 2 е достатъчно ясна и може да се тълкува 
само в смисъл, че става дума за уязвими, а 
не пряко рискови лица, какъвто е случаят с 
повечето, които имат проблемно ниво на ус­
вояване на социални умения и някакво ниво 
на съзнание за това, т.е. за нужда от помощ 
(липсата на последното най-вероятно би ги 
поставила в рисковата група). Предвиждането 
на превантивни услуги е израз на стремежа 
на законодателя към индивидуален подход, 
без който социалната услуга би се свела до 
бездушно администриране. Що се отнася до 
практическото изпълнение на превантивните 
услуги, преценката за тяхната задължителност, 
както и зачитането на правата на ползвателите, 
е поверена на редовните съдилища. 
На следващо място, вносителят навежда 
твърдения за противоконституционност на 
разпоредбите на ЗСУ, отнасящи се до възмож­
ността социалните услуги да се предоставят 
от частни лица (в искането се посочват чл. 29, 
31, 57, 61 и 63) и до участието им в плани­
рането, разработването и провеждането на 
държавната и местната политика в областта 
(чл. 23 и 26 ЗСУ).
Чрез възлагането на публично-правни 
функции на организации от неправителстве­
ния сектор държавата включва гражданското 
общество в управлението, като същевременно 
се „разтоварва“ от някои от функциите си, за 
да се фокусира върху други дейности (Реше­
ние № 3 от 2000 г.; Решение № 10 от 1994 г.). 
Необходимо е това да бъде сторено със закон 
при спазване на принципа на пропорционал­
ност с цел осигуряване на контрол от страна 
на Конституционния съд (Решение № 5 от 
2005 г.; Решение № 10 от 1994 г.).
Конституционният съд приема, че в насто­
ящия случай са спазени всички изисквания 
за възлагане на публични правомощия на 
частни лица. На първо място, социалните 
услуги попадат в обхвата на дейностите по 
насърчаване на социалната интеграция, рав­
ноправието и подобряването на качеството 
на живота на гражданите. Като такива те не 
попадат в изключителния домен на държавата, 
поради което законодателят е оправомощен 
да предостави упражняването им на частни 
лица при зачитане на принципа за пропор­
ционалност. 
В настоящия случай децентрализацията на 
сектора на социалните услуги се осъществява 
със закон. Без да има пряко отношение към 
съответствието с Конституцията, заслужава 
отбелязване фактът, че Законът за социалните 
услуги не е първият нормативен акт, с който 
се въвежда този подход, а той единствено 
реформира и доразвива вече съществуващата 
уредба в Закона за социалното подпомагане, 
като предвижда допълнителни гаранции за 
законосъобразното предоставяне на соци­
ални услуги.